Obsah

PROLOG

PRVNÍ ČÁST

1

2

3

DRUHÁ ČÁST

4

5

6

TŘETÍ ČÁST

7

ČTVRTÁ ČÁST

8

9

PÁTÁ ČÁST

10

11

ŠESTÁ ČÁST

12

13

SEDMÁ ČÁST

14

15

OSMÁ ČÁST

16

DEVÁTÁ ČÁST

17

18

DESÁTÁ ČÁST

19

20

JEDENÁCTÁ ČÁST

21

DVANÁCTÁ ČÁST

22

23

PODĚKOVÁNÍ

O AUTORCE

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

7

9

11

12

13

15

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

47

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

91

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

113

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

141

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

165

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

265

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

295

296

297

298

299

300

301

303

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

319

320

321

323

324

325

327

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Sarah Jio

Mé vysněné lásky

Z anglického originálu Insignificant Others, vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers v roce 2025, přeložila Dana Chodilová.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2026 jako svou 10501. publikaci.

Redakce Michal Jurza
Korektura Daniela Čermáková
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2026

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz
Insignificant Others © 2025 by Sarah Jio & Chris Goldberg
Published by HarperCollins Publishers
Translation © Dana Chodilová, 2026
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
329 Cover Design © Anna Ali, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-271-6402-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-6401-1 (pdf)
ISBN 978-80-7625-938-6 (print)

Věnováno Brandonovi a Vivianě

Nejdelší putování, jaké kdy podnikneš,

je oněch čtyřicet centimetrů od tvé hlavy k srdci.

- Thích Nhắt Hạnh -

PROLOG

Slyším ho pochrupovat, ještě než otevřu oči. Levou ruku má přehozenou přes můj bok, cítím na kůži jeho dech. Další den, další partner. Slunce vychází a já zvědavě a závistivě sleduju, jak na stěně ložnice tancují stíny. Vznášejí se, nezatížené, volné a lehké, a připomínají mi, jak chaotické věci se staly.

Posledních pár dní mi uběhlo jako v mlze a popravdě – ještě pořád se v tom pokouším vyznat. Přesto se neobtěžuju překulit a zhodnotit tady tohohle. Je vysoký? Malý? Vznětlivý? Má na bradě strniště? A třeba cizí přízvuk? Může být cokoli. Může být lidumil, podvodník, neurochirurg, sukničkář. Ale mně je to fuk. Chci jen pochopit, co se vlastně děje, a zastavit to.

„Dobré ráno, svůdnice,“ zašeptá a přisune se blíž. Políbí mě na krk, hned pod levé ucho, zachytím závan silné kolínské – dost silné. Jeho hlas mi zní povědomě, ale nedokážu si ho hned zařadit, netuším ani, kde jsme se setkali.

Zavřu oči a znehybním, předstírám, že spím. Uleví se mi, když mi konečně skočí na lep, zívne a překulí se. Jakmile se zase ozve chrápání, je to pro mě znamení: nejvyšší čas jít, a rychle.

Naštěstí se mi povede zmizet nepozorovaně. Dopřeju si čas, abych se zorientovala, rozhlížím se po prostorném loftu v nějaké výškové budově v bůhvíjakém městě. Ten chlap je očividně v balíku. Na protější stěně visí obří olejomalba. Vypadá jako něco, co by mohlo spáchat šestileté dítě, kdyby dostalo do ruky plátno a pár plechovek barvy, ale nejspíš to stálo majlant. Vždycky to tak bývá.

Nahou kůži mi olízne chladný vzduch, zachvěju se a zachytím svůj odraz ve vysokém zrcadle. Nevím, čí nápad byla ta červená krajková košilka, ale stejně se otřesu. Oblečení. Potřebuju oblečení. V tu chvíli před sebou uvidím skříň, a ne jen tak ledajakou.

Je rozdělená na půlky, pánské věci vpravo, dámské vlevo. Zřejmě bude velké zvíře, soudě podle obleků. Podle spousty obleků. Obrátím se na druhou stranu a uvažuju nad ženou, která tu bydlí – no, aspoň o jejím životě. Vím, kdo to je, jistě, ale ne doopravdy, je to jenom skica, jenom čmáranina v zápisníku. Je šťastná? Úspěšná? Znuděná? Ohlédnu se do chodby vedoucí do ložnice. Uvažuju, jestli miluje muže, který pochrupuje tam v tom drahém ložním prádle. Znamená pro ni slunce, měsíc i hvězdy?

Povzdechnu si a přejedu rukou po polici s heboučkými kašmírovými svetry, složenými do dokonalých komínků. Vyberu si černý a pak si prohlížím působivou sbírku bot. Vypadá to, že má slabost pro značku Jimmy Choo a pro kabelky Louis Vuitton. Sáhnu po jedné – co by ne? – a pak najdu džínsy a nízké střevíce. Velikost sedm a půl, perfektní.

Po špičkách vyjdu do obývacího pokoje, zastavím se u kuchyňského ostrůvku s mramorovou deskou. Vedle peněženky stojí prázdná láhev od vína a skleničky, jedna se rtěnkou na okraji.

Podívám se z okna a vidím věž Space Needle a mrakodrap Smith Tower s jeho pyramidovou špičkou. Seattle! Srdce se mi dme. Vydoluju kartu American Express z přihrádky, pak seberu zbytek hotovosti v peněžence: pár stodolarovek a několik dvacek – proč ne?

„Leno?“ ozve se z ložnice a já se srdcem v krku skočím ke dveřím, vyklouznu na chodbu a rozběhnu se k výtahu. Je mi ho trochu líto, ale nemám čas se vracet a něco mu vysvětlovat. Ne. Musím odsud pryč, a to rychle.

Jako většinu ostatních před ním ho už zřejmě nikdy neuvidím. Zůstane z něj jenom tečka na radaru. Povzdechnu si, zatímco výtah klesá. Tenhle kašmírový svetr se mi vážně líbí.

Do tváří mě bodá studený vzduch, když scházím z kopce na Pike Street, přidávám do kroku, proplétám se davem turistů poblíž tržiště. Musím stihnout přívoz a vyřešit hromadu věcí. Ta nejpřednější: ZJISTIT, JAK ZÍSKAT ZPÁTKY SVŮJ ŽIVOT.

PRVNÍ ČÁST

DŘÍVE…

1

„Budu potřebovat, abyste otevřela ústa trochu víc, prosím,“ žádá dentální hygienistka a oškrabává mi zuby něčím, co vypadá jako miniaturní verze umělé ruky kapitána Hooka. Netuším, jestli je otrávená od přírody, nebo jsem ji nakazila já. Spíš to druhé.

Bůhví, proč mi má sedmadvacetiletá asistentka Samantha naplánovala návštěvu na zubním právě na dnešek, ale jsem tady a poslušně roztahuju pusu, jak se ode mě chce. Přitom si držím nad hlavou telefon a pročítám poslední várku pracovních textovek. Příští týden nás čeká zveřejnění výsledků hospodaření a my máme nervy na pochodu.

„Kolikrát denně používáte zubní nit?“ ptá se mě hygienistka podezíravým a vyčítavým tónem.

„Dvakrát,“ zalžu.

„Hmm,“ míní pochybovačně. „No, vaše dásně tvrdí něco jiného.“

Ignoruju tu dásňovou policii. Zrovna mi volá Christina, moje šéfka, tohle nemůžu nevzít.

„Hauó?“ zahuhňám. Hygienistka má pořád ruku v mojí puse.

„Leno?“

„Jfem ffofna u fentiftky.“

„Co sakra děláš u dentistky – dneska?“ I když je to s Christinou někdy těžké, ohromuje mě, že ovládá řeč kmene zubařských obětí a rozumí mi.

Měla bych jí vysvětlit, že za to může moje asistentka – ta, co tráví víc času na TikToku než nad mým kalendářem –, ale neudělám to. Kromě toho, z jejího podrážděného tónu odhaduju, že ředitel je na válečné stezce. „Budu hádat. Phil má zas něco proti všemu možnému?“ zeptám se, jakmile mám na chvíli v puse prázdno.

„Mírně řečeno,“ povzdechne si přehnaně. „Zkrátka, má otázky. Spoustu otázek. Kdy budeš zpátky v kanclu?“

„Brzo,“ odpovím, podívám se na hodinky a odmítnu ošetření fluoridem. Hygienistka vypadá, že ji to smrtelně urazilo, ale nemám čas hrát si na dentálního provinilce. Musím v práci uhasit požár, zaběhnout si ke kadeřnici a mám rezervaci na večeři – veledůležitou.

O HODINU POZDĚJI NAJDU Samanthu ve své kanceláři, je ke mně obrácená zády a postává u mého stolu. Drží v ruce zarámovanou fotku Kevina a mě – selfíčko, co jsme blejskli loni na túře k Alamere Falls, jedinému vodopádu na západním pobřeží, který teče přímo do Tichého oceánu. Byla to krása, to ano, ale túry nejsou moje silná stránka, ani zdaleka ne. Vlastně mě napadá dost dlouhý seznam věcí, které dělám radši, než že se vleču blátivými kopci s jazykem na vestě. Třeba doma drhnu záchod. Ale kvůli Kevinovi chodím i na túry. On to miluje a musím uznat, že něžná chvilka, kterou jsme ten den zažili na útesu nad mořem, no, ta stála za všechno to funění a brblání. Vzal mě za ruku, podíval se mi do očí a řekl mi, že si myslí, že jsme si „souzeni“. Tou dobou náš vztah trval rok a všechno šlo podle plánu. A pořád jde.

Odkašlu si. Došlo mi, že si Samantha neuvědomila, že jsem vešla.

„Á,“ vyhrkne a vyplašeně vzhlédne. „Já myslela, že jsi u… dentistky. Jenom jsem… to tu oprašovala.“ Nervózně se usměje, koutky úst vytáhne nahoru jako kočka Šklíba.

„Máš z pekla štěstí, abys věděla,“ pokračuje podlézavě. Kapku to přehání. „Kevin je terno.“ Postaví rámeček zpátky na stůl.

„To jo,“ přisvědčím a přesunu fotku zpátky na místo. Vklouznu do křesla a otevřu si e-mailovou schránku. „To teda je.“ Není žádné tajemství, že Samantha má pro mého přítele slabost. Vidím, jak se celá rozsvítí, když Kevin zavolá nebo se zastaví v kanceláři. Ale ne že bych se cítila nějak ohrožená. Samantha není jeho typ. Má tři kočky, obléká je do dětských dupaček a mluví o nich jako o svých „dětičkách“.

„Všimla jsem si, že máš dneska večer v kalendáři rezervaci.“ Samantha dál okouní u mého stolu. „V Le Rêve – tam je to nóbl.“ Chvíli mlčí a pak vykulí oči. „Myslíš, že… tě požádá o ruku?“

Tváře mi zahoří. Co je to s mladou generací, copak nezná žádné hranice? Jasně že mě Kevin požádá o ruku, ale nepotřebuju to probírat se Samanthou. Chodíme spolu dva roky a máme odškrtnutá všechna políčka. Minulé Vánoce mě zavezl k sobě domů do Nashvillu, seznámil mě s rodinou a zítra letíme do Seattlu navštívit mou tetu Rosie na ostrov Bainbridge. Bavili jsme se i o budoucnosti – o cestování, o vysněném domě v Sausalitu s malou zahrádkou, jen pár kroků od pobřeží. Ale vrchol nastal, když jsme před pár měsíci procházeli klenotnictvím Tiffany. Jen tak jakoby nic jsem ukázala na jeden zásnubní prsten, který se mi zalíbil, a on se vědoucně usmál a požádal prodavačku o navštívenku. Ano, všechno jde podle plánu. A dnes večer ten plán dojde do finále.

„Jsi si jistá?“ zeptala se mě Frankie, moje nejlepší kamarádka, tuhle večer přes FaceTime. Měla na tváři jílovou masku a povalovala se na pohovce ve svém newyorském bytě, dávaly jsme si sklenku vína, tři tisíce kilometrů od sebe. Ne že by Kevina neměla ráda. Samozřejmě ho zbožňuje. Každý ho zbožňuje, zvlášť moje asistentka. Ten večer jsem Frankie přikývla na souhlas, ale uhnula jsem pohledem a dala si dlouhý doušek vína. „Hele,“ pokračovala, „promiň. Jenom si chci být jistá, že… ty seš si jistá.“

Jistá. Samozřejmě že jsem si jistá. V byznysu mám instinkty ostřejší než japonský nůž s dvojitým výbrusem. Dokážu jednat s představenstvem společností z žebříčku Fortune 500 a provádět generální ředitele korporátními minovými poli jako zkušený krysař. Jsem rozhodná, soustředěná a tvrdá jako žula. A co láska? V milostném životě používám stejné metody, hodnotím klady a strategicky analyzuju nedostatky. Jako ten nejdrsnější porotce v soutěži American Idol se nerozpakuju dát někomu kvinde. Proč ztrácet čas s tím, kdo není ten pravý?

Ale pak přišel Kevin. Jeho resumé? Bezvadný. A navíc mu to sluší v obleku, umí vyměnit pneumatiku a jeho byt je bez poskvrnky. Přijat bez výhrad.

„Řeknu ti, jak jsem si já byla jistá,“ řekla Frankie a nostalgicky se pousmála při vzpomínce na večer, kdy poznala Christiana, svého manžela. „Bylo to, jako bych našla chybějící kousek do skládačky, který jsem hledala celý život.“ Odmlčela se a zahleděla se na mě skrz monitor. „Víš jistě, že to takhle máš s Kevinem?“

Frankie mluvila s takovou jistotou, tak vědoucně, že musím přiznat, že mě její slova vzala u srdce: Je Kevin můj chybějící dílek skládačky? Pak se zas vlády ujal rozum. Je úspěšný, laskavý, absolutně pohledný. Jo!

„Jistěže to tak s Kevinem mám,“ prohlásila jsem trochu namíchnutě. „A přestala bys mě laskavě znervózňovat? Můžeme konečně probrat, co si mám vzít na sebe do Le Rêve?“

Ano, dnešní večer odstartuje zbytek našich životů – pokud ovšem zvládnu zbytek tohoto pracovního dne. Narovnám se v ramenou a otevřu e-mail od Christiny ohledně ředitelových námitek k tématům, která jsem připravila předtím. Vím, jak to chodí, nekonečný koloběh namyšlenosti, konejšení, uklidňování, pořád dokola. Výsledek je mi jasný předem: všechno se změní a pak se to zase změní zpátky. Znám to jako své boty.

„Jo, málem jsem zapomněla,“ ozve se Samantha, která pořád postává ve dveřích. „Když jsi byla pryč, volalo ti pár lidí, Jen z účtárny, Nick z BlackRocku, jo, a –“

„Nemám čas,“ přeruším ji. „Musím vyřešit to drama s Philem, než odejdu na schůzku.“

Samantha si mě měří s tím uštěpačným výrazem, jaký nasazuje, když se pokazí kopírka nebo když po ní účtárna chce, aby poslala přehled výdajů v předstihu. „Myslíš na schůzku u kadeřnice, že?“

Nevšímám si náznaku odsouzení v jejím hlase. „Prosím, zavři za sebou, až budeš vycházet, ano?“

DO SALONU DORAZÍM CELÁ vyplivnutá. Obejmu se se svou starou známou kadeřnicí Kristen. Ta hned projede telefon a pyšně mi ukazuje poslední fotky své osmiměsíční dcerky s růžovou květinovou čelenkou na mrňavé holé hlavičce.

„Páááni, ta je rozkošná,“ vymáčknu ze sebe nadšeně – aspoň doufám, že to tak zní. Zdá se mi to, nebo vypadají všechna mimina stejně? Jako mimozemšťani.

Svezu se do Kristenina křesla a v tu chvíli se mi zas přihlásí Frankie přes FaceTime. „Čau,“ pozdravím ji s povzdechem.

„Co se děje?“ zjišťuje a měří si mě přimhouřenýma očima.

„V práci je blázinec,“ vysvětluju. „Hasíme jeden průšvih za druhým. Tohle mě jednoho dne zabije, přísahám.“

„Ale dneska to nebude,“ nadhodí Frankie s povzbudivým úsměvem.

Usměju se. Ulevilo se mi, že jsem vypadla z kanceláře, ale pořád myslím na dnešní dění. „Nebudu ti lhát,“ pokračuju. „Jsem fakt spokojená s tím, jak jsem vylepšila podklady pro zítřejší jednání našeho ředitele. Myslím, že jsem našla komplexnější způsob, jak diagnostikovat problémy našich akcionářů, víš, podpořit hodnotu a posílit operativní efektivitu.“

Frankie protočí panenky. „Uf, Leno, můžeš mluvit normálně, prosím?“

„Promiň,“ zasměju se, dobře vím, jak ji děsí má korporátní hatmatilka. Frankie (Francesca) a já jsme se potkaly v prváku na vysoké, kdy jsme byly spolubydlící na Newyorské univerzitě. Byly jsme si dost podobné na to, abychom se na sebe dokázaly napojit v důležitých životních bodech, a dost odlišné, abychom se navzájem dovedly rozesmát. Spojily nás tisíce různých věcí: odpor vůči jídlu v menze a holkám z patra, co běhaly za klukama, obliba pestrých, nikoli bílých vánočních světýlek, vůně čerstvě ořezaných tužek, knih Anne Lamottové, kapely The Strokes a zpěvačky Zooey Deschanelové.

„Zkrátka, jsem teď v kadeřnictví,“ pokračuju a usměju se na Kristen do zrcadla. „Říkám si, že dneska večer přitlačím na pilu.“

„Slib mi,“ zavtipkuje Frankie, „že si nenecháš udělat ofinu.“

Zasměju se pro sebe, vzpomenu si na večer na koleji, kdy jsme se rozhodly, že si navzájem ostříháme vlasy na ofinu. Pořád před sebou vidím Frankie, celou rozhozenou a v slzách, jak stojí před zrcadlem v naší malé koupelně, poté co jsem jí ufikla pořádný kus vlasů. „Teda,“ odpovím a řehtám se, až mě píchá v boku, „že to ale bylo… docela roztomilý.“

„U tebe jo,“ zafuní. „Já vypadala jako pudl, Leno. Měla jsi mi říct, že kudrnatý holky nemůžou mít ofinu jako Zooey!“

„Bylo mi osmnáct,“ bráním se pořád se smíchem. „Co jsem tehdy mohla vědět?“

Po tom, co jsme spolu pár let po škole bydlely v Brooklynu, jsem dostala pracovní nabídku v San Francisku, zatímco ona zůstala tam a dokončovala poslední semestr svého MBA. Přestože na univerzitě patřila k nejlepším z ročníku, nechala si ujít lukrativní pracovní příležitosti na Manhattanu a přijala ve čtvrti Greenpoint místo ve vedení neziskovky zaměřené na znevýhodněnou mládež. To je celá Frankie.

Když mě Kristen odvede k umyvadlu, aby mi umyla vlasy, fofrem se s Frankie rozloučím tak, jak to jde jenom mezi nejlepšími kamarádkami.

„Co kdybychom ti udělaly volné kudrny?“ navrhne Kristen, zatímco mi masíruje hlavu a nanáší kondicionér. „Něco ženského, romantického.“

„Kudrny?“ Zaváhám. „Já ti nevím. Nemyslíš, že by to bylo… trochu moc?“

Kristen zavrtí hlavou. „Slibuju, že nedopustím, abys odsud vyšla jako Shirley Templeová.“

Představuju si, jak se Frankie ježí: Co je špatného na kudrnách? říká a projíždí si rukou své tmavé prstýnky, které dokonale sedí k její energické osobnosti.

Prohlížím si svoje zplihlé, středně blond vlasy, rovné jako hřebíky, a vybaví se mi jedna Kevinova poznámka před pár měsíci, když jsem se šla nechat ostříhat. Odjakživa nosím tupý střih, ale on navrhl, abych to trochu změnila, vybrala si nějaký „něžnější vzhled“.

„Dobře, tak zkusme něžné kudrny,“ rozhoupu se nakonec. „Ale nic přehnaného. Ikonický vzhled Frankie stejně nedoženu.“

Ona je ikonická, ve všech směrech. Chytrá, zábavná, realistická – krásná, ale nijak vyzývavě. Její máma učí ve školce Montessori, pochází ze Sicílie, táta je bankéř z Ohia, ale Frankie je naprosto svá. Se svou olivovou pletí, pronikavýma oříškovýma očima a těmi kudrnami je krásná, ale bez námahy. Je typ ženské, která ani netuší, že si ji prohlížejí lidé z opačného konce místnosti.

Kdežto já rozhodně ikonická nejsem. Jsem štíhlá, oči mám mechově zelené, což je prý vzácné, a mám vážně hezká lýtka. To myslím vynahrazuje moje nedostatky, co se vlasů týče.

„Tak se pustíme do těch kouzel,“ řekne Kristen a začne se ohánět kulmou, postřikuje a mačká a cuchá mou zplihlou hřívu, až vypadá, no… docela úžasně.

„Tak,“ prohlásí nakonec, ustoupí o krok a potěšeně se na mě usměje do zrcadla. „Leno, vypadáš úchvatně.“

Těžce polknu a prohlížím se. Odjakživa jsem dost disciplinovaná, co se vzhledu týče – troška líčení, nikdy nic přehnaného, denně uběhnu tři míle, abych si udržela ve formě svou dvaašedesátikilovou postavu, nosím vkusné pracovní oblečení –, ale tohle je úplně nové, něžnější já. Kevinovi se to bude zamlouvat, to vím. Ale mně? Cítím, jak mi v krku roste knedlík.

„Hej,“ vycítí Kristen mou stísněnost. „Proč se tak tváříš?“

Kousnu se do rtu.

„To je normální, že jsi trochu nervózní,“ ujišťuje mě. „Já byla před zásnubami hotový uzlíček nervů.“ Na chvíli se odmlčí. „Děje se ještě něco?“

„Jsem v pohodě,“ řeknu rychle a napřímím se. „Jak jsi řekla, jsou to jenom nervy.“

SRDCE MI V PRSOU hlasitě tluče, když vystupuju z taxíku a hledím na restauraci před sebou. Le Rêve (francouzsky „Sen“) má dvě michelinské hvězdy a čekací doba na stůl je šest měsíců. Je to kult mezi gurmány, jak je vidět z namyšleného výrazu hostesky, a vládne tu nezaměnitelné ovzduší okázalosti.

Rozhlédnu se v hale po Kevinovi, ale když ho nevidím, zkontroluju mobil a najdu od něj textovku:

Promiň, blázinec.

Mám zpoždění.

Obsaď nám stůl, budu tam za 15 až 20 m.

Říkám si, že se nenechám rozhodit. Kevin pracuje v realitní kanceláři, jeho práce je stejně hektická jako moje, možná ještě víc, a dneska na poslední chvíli slíbil, že bude dělat doprovod svému šestiletému synovci na exkurzi.

„Madam, váš stůl je připraven,“ oznámí mi hosteska povýšeně, zatímco se pokouším setřást zklamání.

Jdu za mužem v naškrobeném bílém úboru do středu lokálu. Sama u stolu si připadám, jako by mě hodili do obřího akvária – okolní strávníci po mně pokukují. Blížící se číšník se naštěstí usmívá, což mě uklidní – a taky sklenka šampaňského, kterou mi nabídne. Dám si pořádný doušek.

„Dobrý večer,“ pozdraví s jednou rukou formálně založenou za zády. „Než dorazí vaše společnost, mohu se zeptat, zda dnes večer oslavujeme něco speciálního?“

Znovu si loknu šampaňského a usměju se. „No,“ začnu a ztlumím hlas do šepotu. Černé flitrové šaty mě škrábou v podpaží, a tak se na židli napřímím. „Jenom mezi námi, myslím si, že mě přítel dnes večer požádá o ruku.“

„Ach, to je úžasné!“ prohlásí číšník. „Oznámím to houslistům.“

Jako by to bylo jejich smluvené znamení, hudebníci se přiblíží a zastaví se kolem mého stolu jako miniorchestr pro… jednoho. Rozpačitě se usměju a párkrát jim pokývnu, pak se zase soustředím na telefon. Naštěstí to pochopí a odplují k dalšímu stolu.

O dvacet pět minut a dvě sklenky šampaňského později Kevin konečně dorazí. Sluší mu to jako vždycky. „Ahoj,“ řekne a s povzdechem se sveze na židli, mávnutím ruky odmítne sklenku šampaňského. „Bourbon. Dvojitý, s ledem.“

„Ahoj,“ pozdravím ho a uvažuju, jestli se mu líbí můj účes.

„Promiň, že jdu pozdě.“ Promne si čelo. „Max nechtěl odejít, dokud neuvidíme tygry, a pak jsem uvízl v zácpě.“

Usměju se. „Strýček roku.“

„Hlavně když je to jednou ročně,“ odpoví Kevin se smíchem. „Já nevím, jak to brácha a švagrová zvládají. Děti jsou sakra únavné.“

Přikývnu na souhlas a natáhnu se po jeho ruce, ale on se místo toho chopí telefonu. „Moment, musím ještě vyřídit jednu pracovní věc.“

„Aha,“ řeknu, opřu se na židli, zrovna když se zas objeví ti dychtiví houslisté. „Dobře.“

Sleduju ho, jak vyťukává zprávu, a uvažuju, jestli má prsten v kapse kalhot, nebo v saku. Říkám si, že se tomu jednou zasmějeme. Budeme tu historku vyprávět na večírcích, líčit, jak se opozdil, jak jsem byla moc naparáděná a on zase málo. Všichni se budou smát a –

„Co je to s těmi houslisty?“ ptá se Kevin a sjede postávající hudebníky rozčileným pohledem.

„Hm,“ začnu, zatímco přichází číšník s Kevinovým bourbonem. „Já nevím. Nemyslíš, že je to docela… milé?“

Promne si spánky a zas ťuká do displeje. „Ne, když tě bolí hlava jako střep.“

Číšník pochopí a diskrétně pošle houslisty k jinému stolu, já mezitím pátrám v kabelce po balíčku Advilu, ale marně.

Konečně Kevin odloží telefon a odkašle si. „Omlouvám se.“ Srovná si příbor, pak sklenice – s vodou a bourbonem – do řady a nakonec si hrdě poplácá na klopu saka. „Takže. Mám pro tebe překvapení.“

S očekáváním se k němu nakloním, oči jako dva talíře.

„Já vím, že už jsme o tom nějakou dobu mluvili,“ začne, „a že se to minulý rok úplně nehodilo, ale…“

Usměju se a srdce mi buší jako zvon, když Kevin vsune ruku do saka.

„Ale myslím, že teď pro nás nadešel správný čas.“

Natáhnu se po jeho ruce. „Ano, to ano,“ vydechnu, celá zářím, oči se mi zalévají slzami a on vytahuje… obálku.

„Skupina Coldplay,“ oznámí a zamává ve vzduchu dvěma lístky na koncert, zatímco mně poklesne srdce. „Víš, jak jsem na ně chtěl jít loni, ale tys měla chřipku? No, v květnu přijedou znova a já se rozhodl pro plnou parádu: VIP vstup, přístup do zákulisí, sedadla v první řadě – sakra, možná se dokonce setkáme s Chrisem Martinem!“

Coldplay? Vlastně je ani nemám ráda. Teda, „Fix You“ je dobrá píseň, ale… Coldplay?

„Kevine,“ začnu a pátrám mu pohledem ve tváři, zatímco se můj zmatek mění ve vztek. „Co to… sakra je?“

„Počkej, co?“ zeptá se trochu zmateně. „Ty nejsi ráda? Leno, uvědomuješ si, jaká byla fuška ty lístky sehnat? Já myslel, že budeš… trochu nadšenější.“

Po tváři mi stéká slza, nejasně vnímám, že se k našemu stolu zase krade houslové trio. Vivaldi mi ještě nikdy nezněl tak odporně.

„Zlato,“ zamumlá Kevin. „Co se děje?“

„Co se děje?“ odpovím a zavrtím hlavou. „Kevine, já myslela, že se chystáš…“ Odmlčím se a uhnu pohledem.

„Aha,“ odpoví po dlouhé chvíli, když mu to dojde, a sklopí hlavu. „Leno, já…“

„Kevine, prosím,“ zahučím v rozpacích a sklopím oči. „Nech toho.“

„Ty víš, že o tebe stojím,“ snaží se mě uklidnit. „A já vím, že jsme mluvili o… různých věcech, ale…“ Znovu se zarazí a promne si čelo, jako by se kvůli tomu rozhovoru bolení hlavy proměnilo v plně rozvinutou migrénu. „Poslouchej, musím k tobě být upřímný. Nevím, jestli jsem připravený udělat tak obrovský skok. A jak jsi na tom vlastně ty?“

„Obrovský… skok?“ hlesnu a uvažuju, jestli se místnost vážně otáčí, nebo jestli je to jenom šampaňským.

Poškrábe se na hlavě. „Já vím, že se spolu dobře bavíme, ale myslíš, že se k sobě vážně… hodíme?“

Zavrtím hlavou. „Ty se mě na tohle vážně ptáš, po dvou letech?“

„Leno,“ pokračuje a vrtí hlavou, „vždyť ani nemáš ráda túry.“

„Túry? Děláš si ze mě srandu?“ Sevřu okraj stolu. „Tady nejde o túry! Kevine, mluvili jsme o budoucnosti –“ Zhluboka se nadechnu. „Onehdy u Tiffanyho jsem ti ukázala prstýnek, co se mi líbil. Myslela jsem si, že jsme stejně naladění, že se chceš posunout dál. Přece sis od té prodavačky vzal vizitku!“

Kevin se tváří jako podezřelý u výslechu, který se hodlá odvolat na pátý dodatek ústavy. Zavře oči, pak je zase otevře. „Poslyš,“ spustí a prohrábne si vlasy. „Leno, ty jsi skvělá, zábavná, krásná… výjimečná.“

Proč to působí, jako by četl můj nekrolog?

„Ale jenom proto, že jsi s někým dva roky,“ pokračuje, „no… to automaticky neznamená, že spolu máte být… navěky.“

„Aha,“ odpovím, stejným dílem zlomená a naštvaná. „Tak mi to vysvětli. Co to teda znamená?“

„Já nevím,“ odpoví a zamračí se. „Koukám se na kamarády a kolegy a připadá mi to jako nějaká fabrika. Jako by se lidi na běžícím pásu sunuli dopředu, a když se v životě dostanou k té chvíli, kdy se od nich společensky očekává, že se vezmou, tak mají pocit, že to musí udělat. Je to jako další krok na montážní lince. Nezáleží ani, jestli je to opravdová láska, souznění duší, nebo jak tomu chceš říkat. Prostě se spokojí s člověkem, co je na tom pásu vedle nich.“ Odmlčí se a zatahá se za límec košile. „Tohle já nechci.“

„Páni,“ vydechnu zaraženě. „Takže tohle si o mně myslíš? Že jsem jenom ta, co stojí vedle na… běžícím pásu?“

„Ne, Leno,“ namítne a tvář mu zjihne. „Někdy se bojím, že takhle vidíš… ty mě.“

Zírám na něj. Vážně nevím, co říct, a ještě ke všemu se to všechno děje před naším zítřejším odletem do Seattlu. Představovala jsem si chvíli, kdy oznámíme naše zasnoubení tetě Rosie, sestře mé zemřelé matky, která mě po její smrti vychovala. Tu scénu jsem si přehrávala v hlavě nejmíň stokrát, představovala jsem si radost v její tváři, až jí ukážu prsten, viděla jsem v duchu Kevina, jak se bude láskyplně usmívat s rukou kolem mého pasu.

Připadám si trapně a cítím devatenáct odstínů rozpaků, když číšník u vedlejšího stolu zachytí můj pohled a poctí mě soucitným výrazem. On ví.

„Kevine,“ řeknu konečně a v očích mě pálí slzy. „Tohle není běžící pás. To je opravdový život. Já myslela, že se chceš posunout dál. Takže jsem se… spletla.“

„Je mi to líto, Leno.“ Natáhne ruku přes stůl, ale já ho za ni nechytím. Připadá mi, že na mě hledí celá restaurace, když si přehazuju kabelku před rameno, zvedám se a židle pode mnou na dřevěné podlaze zaskřípe. Zakymácím se na vysokých podpatcích, upravím si lem šatů a podívám se k východu. Už je mi jasné, že budu flitry navěky nenávidět – a Vivaldiho taky.

„Sbohem, Kevine,“ vymáčknu ze sebe nakonec.

Vidím, jak otevře a zase zavře pusu, rty tvoří nějaká slova – větu, dvě nebo tři –, ale ničemu z toho nerozumím. Slyším jenom bušení v prsou a barokní hudbu, ze které se mi zvedá žaludek. Kevin se natáhne po mé paži, ale vyrazím kupředu, vyvléknu se mu a rozběhnu se ke dveřím.

2

Hodím klíče do misky na stolku za dveřmi svého bytu vedle seschlé pokojovky, kterou už dávno opustila vůle žít, sesunu se na pohovku a rozbrečím se. Řasenka mi stéká pod očima, vypadám jako mýval.

SOS, píšu Frankie náš nouzový kód. Okamžitě se se mnou spojí přes FaceTime, i když v New Yorku je už po půlnoci.

„Co se děje? Jsi v pořádku?“

Skrz přívaly slz jí vylíčím nešťastné události dnešního večera.

„Třeba je to jenom nedorozumění,“ přepne se hned do konejšivého režimu. „Už ti volal? Psal?“

„Ne, ani ň,“ povzdechnu si. „A není to nedorozumění.“ S kručícím žaludkem se vydám do kuchyně, lituju, že jsem si nedala aspoň překrm, než se mi zhroutil život. Nakouknu do ledničky a zírám na to, co se nabízí: balíček syrových kuřecích prsíček, špenát, krabička kuskusu z trhu, jogurt a láhev sauvignonu blanc, kterou popadnu z horní police. Na nic nemám chuť a na vaření mi chybí energie. Chci něco hotového – a okamžitě.

„Vím, jak je to pro tebe těžký,“ mluví Frankie. „Máš Kevina fakt ráda a já chápu proč. Je úspěšný. Vaří. Má rád psy. Má normální rodiče. Nepijou náhodou na Štědrý večer vaječný koňak – ve stejných pyžamech?“

Zasténám. „Prosím, nemáchej mi v tom ještě čumák.“

„Zlato, poslouchej mě. To, co se dneska stalo, je fakt bída, ale… možná je to tak nejlepší. Ano, Kevin je sice skvělý,“ pokračuje, „ale asi ne skvělý pro tebe.“

Znovu vzlyknu a naliju si víno do sklenice. „To se lehko řekne někomu, kdo se vdal za svou spřízněnou duši.“

„To je možná pravda, ale my s Christianem nemáme dokonalé manželství, to zdaleka ne. Někdy si dokonce myslím, že mě neposlouchá. Třeba dneska ráno se vrátil z trhu a přinesl dva pytle věcí, které vůbec neměl na seznamu.“

Vím, že se mi Frankie snaží pomoct, ale její situace ve srovnání s mou bledne. Co na tom, že Christian zapomněl na organická rajčata! Kevin zapomněl na všechno! Svezu se zas na pohovku, přikryju si hlavu polštářem a dlouho trvá, než se zase vynořím. V duchu si přehrávám Kevinova slova.

„Ještě něco,“ začnu. Zavrtím hlavou, jak se to všechno snažím pochopit. „Má takovou absurdní… teorii o běžícím pásu.“

„Promiň, cože?“

Kousnu se do rtu. „Já pořádně nevím. Je to něco o tom, jak… v životě všichni jedeme na běžícím páse a většina lidí skončí s tím, kdo se náhodou ocitne vedle něj.“

„To je teda romantik,“ odfrkne si Frankie.

Přikývnu. „Vyčetl mně, že s ním chci být proto, že jsme zkrátka na tom správném místě ve správný čas.“

Frankie chvíli mlčí, pak si zhluboka povzdechne. „Bože, Leno. Nerada to říkám, ale možná na tom něco bude.“

„Počkat – ty se fakt stavíš na jeho stranu?“

„Mám tě ráda, ale poslouchej mě. Nemůžeš brát vztah jako kariéru a já vím, jak tu svou kariéru vedeš.“

Zase se schovám pod polštář.

„Já jenom říkám, Leno, že Kevin byl – je – teoreticky skvělý, ale ty jsi tak orientovaná na výkon, že jsi možná moc spěchala do cíle. Možná jsi přehlížela některý jeho ne úplně dobrý stránky.“ Frankie se odmlčí a ušklíbne se. „Jako že je dost upjatý.“

Dokážu myslet jenom na ty túry. Nenávidím je, ale mohla jsem se víc snažit. Měla jsem se víc snažit?

„Zlato, já vím, jak těžko se to poslouchá, ale podle mě Kevin nebyl… pro tebe.“

„Ale byl – a je,“ odseknu a vykouknu zpoza polštářové pevnosti. V téhle chvíli si uvědomuju, že všechno, o čem jsem si myslela, že je pravda, všechno, s čím jsem počítala, mi právě vyklouzlo ze sevření. Ale jak to? Dělala jsem přece všechno správně! „Frankie, jak to, že jsem to celé pochopila tak špatně?“

„Možná jsi měla moc práce s odškrtáváním položek na seznamu a ušlo ti, že Kevin je jenom ten, kdo stojí zrovna vedle na běžícím pásu.“

Zasténám. „Můžeš prosím přestat mluvit o běžících pásech?“

„Promiň,“ zasměje se Frankie. „Poslouchej, co kdybys sedla do letadla a přiletěla za mnou? Pomůžu ti to zvládnout, třeba ti uděláme profil na internetový seznamce.“

„Mezi náma, radši adoptuju všechny toulavý kočky v parku, než bych vlezla do žumpy internetovýho seznamování.“

„To ne,“ zasměje se. „Dokud k tomu budu mít co říct, kočičí dáma se z tebe nestane.“

„Dobře,“ kývnu. „Ale zítra odlítám do Seattlu, pamatuješ? Kevin se měl seznámit s Rosie.“ Povzdechnu si. „S tím je konec.“

„Jeho škoda,“ odpoví Frankie bez rozmýšlení. „A já jsem ráda, že jedeš domů. Potřebuješ to, ale vrať se brzo.“

„Vrátím, slibuju.“

Zavěsíme a já si rychle objednám čínu, pak si zalezu do postele a zavolám Rosie.

„Ahoj,“ pozdravím jedinou mateřskou postavu ve svém životě. „To jsem já.“

„Leno!“ Rosie mluví jako obyčejně, srdečně a moudře, ale zároveň i trochu unaveně – a mně dojde, že je po desáté hodině a já ji probudila.

„Promiň, je pozdě,“ začnu, „ale, Rosie, mám za sebou… děsný den.“

„Povídej, moje milá. Co se děje?“

„Jde o Kevina.“ Otřu si slzu. „Rozešli jsme se.“

„Bože můj,“ hlesne. „Co se stalo?“

Připadám si otřesená a ochromená. Na rozdíl od korporátních dramat tohle nedokážu vyřešit tabulkovým procesorem. „Já myslela, že mě chce požádat o ruku,“ vyjde ze mě konečně, „ale… ne. Přesně naopak.“

„Ach, Leno,“ říká Rosie a její hlas zní jako hojivá mast. „To je mi moc líto. Já vím, že to bolí. Ale ty to zvládneš. Probereme to, až přijedeš domů.“

Zhluboka vydechnu. Domů. Skoro cítím slaný vzduch. „Dorazím zítra odpoledním letem. Samozřejmě bez Kevina.“

„Do háje s Kevinem,“ odvětí Rosie. Hned si vybavím její tvář, pevnou a neochvějnou, s rošťáckou jiskrou v oku. „Bez něj se líp pobavíme.“

NÁSLEDUJÍCÍ DEN PŘISTANE LETADLO v podmračeném Seattlu, právě když končí pracovní den. Posbírám své věci a pospíchám k zavazadlovému pásu. Když budu mít štěstí, dojedu taxíkem do centra tak, abych stihla přívoz na Bainbridge v sedm. Jak je to dlouho, co jsem tu byla naposled? Dva roky? Moc dávno. Ano, práce pro mě vždycky znamenala uklidňující faktor, ale Kevin taky. Bodne mě lítost, když si vzpomenu na poslední svátky, které jsem strávila s jeho rodinou, místo abych se vypravila domů, jak jsem to měla udělat už dávno.

Když mi umřela máma, bylo mi teprve dvanáct. To, že tu najednou nebyla, zvlášť v tak útlém věku, mě zničilo, ale byla tu Rosie, která sesbírala střepy a vytáhla mě z mého zoufalství. A povedlo se jí to skvěle. V jistých směrech to působilo, jako by měla být odjakživa moje máma a já její dcera.

Já a máma jsme s Rosie žily skoro dva roky, než máma umřela. Předtím jsem nikdy nepoznala pořádný domov. Proharcovaly jsme se tolika špinavými příbytky, kolik měla máma známostí. Přestala jsem počítat všechny základky, do kterých jsem chodila, věčně nováček ve třídě. Naštěstí jsem se nevyvedla po ní. Zmítala se ve vzestupech a pádech a dokázala celé dny proležet v posteli a bojovat se svými démony.

Zatímco já v Rosiině péči vzkvétala, máma upadala. Pokoušela se pracovat na svých obrazech, ale při ničem nevydržela. Podlaha jejího pokoje byla posetá nedokončenými plátny. Partneři přicházeli a odcházeli, a když odešli, mizela sama taky, někdy na celé dny. Když se pak konečně vrátila, měla prázdné oči a srdce kdesi daleko.

Po jednom zvlášť špatném rozchodu byla pryč dva dny. Pak nám na dveře zaklepal šerif se zdrcující zprávou, jakou by nikdy neměla dostat žádná mladá dívka. Narazil do ní opilý řidič, který jel po dálnici v protisměru.

Pamatuju si ten pocit, jako bych se oddělila od vlastního těla. Moje mladá duše se vznášela nade mnou a sledovala tu scénu jako ve filmu: Rosie pláče, šerif nemotorně vyjadřuje upřímnou soustrast, já se choulím do klubíčka na koberci v obýváku. Nepřipadalo mi to opravdové. Jak by mohlo? Jak by mohla… odejít?

***

MÁMA BYLA ROZHODNĚ KOMPLIKOVANÁ a mně trvalo celé roky terapií, než jsem si uvědomila, že i když mi hrozně chybí, její nepřítomnost utišila rozbouřené vody. Po její smrti bylo vlastně moře hladké jako sklo. Možná že to tak cítí i její duše.

Když taxík sjede z dálnice a zamíří do centra města, svírá se mi srdce. Seattle. Hrnou se mi do hlavy vzpomínky, bombardují mě ze všech stran: Pearl Jam v podniku Showbox, odpoledne trávená poflakováním po skrytých rozích tržiště Pike Place Market (samozřejmě s martenskami na nohou) a všechny ty deštivé soboty prosezené v útulných kavárničkách nad napěněným vanilkovým latté s kámoši. V jistých směrech je město úplně stejné, jako když jsem ho opouštěla, ale o sobě to říct nemohu.

Myslím na Café Vita, vmáčknuté pod tržištěm. Léto po vysoké to byl můj hlavní stan, tehdy jsem byla na stáži v jedné investiční společnosti, než jsem se přesunula zpátky do New Yorku. Usmívám se, připomínám si všechny ty hodiny, které jsem v kavárně strávila před prací i po ní. Připadala mi jako druhý domov a pořád v duchu vidím její postavy: baristu Spencera, jak se usmívá za starým kávovarem La Marzocco, Annelise za kasou s jejími kočičími brýlemi, trochu podobnou Lise Loebové, Vaughna, na první pohled děsivého štamgasta v tmavém baloňáku s mohutnými sluchátky, který si každé ráno o půl osmé objednával doppio con panna. V duchu se směju, když si vzpomenu, jak se ho Spencer jednou zeptal, co poslouchá. Všichni jsme si mysleli, že je to nějaký heavy metal, ale kdepak. „Mozarta,“ odpověděl, jako by to byla jediná myslitelná odpověď. „Vždycky Mozarta.“

„Tady to je?“ zabručí řidič, vjede na štěrkovou příjezdovou cestu a vytrhne mě z rozjímání.

Vydám se po cihlové stezce ke vstupním dveřím. Lemují ji Rosiiny milované hortenzie s obrovskými květy levandulové a růžové barvy. Proč jsem byla tak dlouho pryč?

Nezaklepu, jen otočím klikou dveří, nechám zavazadla žuchnout na zem a nadechnu se známé vůně doutnajícího ohně, Rosiina parfému ze santalového dřeva a… vzpomínek. Jsem doma.