Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Scott

Každopádně láska

Imogen Binnie

Nevada

Andrew Joseph White

Za námi šlo Záhrobí

Wolfsong © 2022 by Travis Klune

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Red Nose Studio

ISBN epub 978-80-7594-540-2

ISBN mobi 978-80-7594-541-9

www.conqueer.cz

www.fantomprint.cz

Pro Elyho za všechny odkazy na Tumblru.

Však ty víš, za které.

Hlad mě nepouští.

Prosíme tě, neopouštěj nás – máme tě rádi – samou láskou tě sníme!

Maurice Sendak, Tam kde žijí divočiny[1]

1 SENDAK, Maurice (1994): Tam kde žijí divočiny. Praha: Nakladatelství Hynek, s. r. o. Překl. Jan Jeřáb

zrnka prachu/chladný kov

Bylo mi dvanáct, když si můj tatínek postavil ke dveřím kufr.

„Co to má být?“ zeptal jsem se z kuchyně.

Povzdychl si, hluboce a drsně. Chvíli trvalo, než se otočil. „Kdy ses vrátil domů?“

„Před nějakou dobou.“ Svrběla mě kůže. Měl jsem špatný pocit.

Podíval se na staré hodiny na stěně. Plastový kryt ciferníku byl prasklý. „Je později, než jsem si myslel. Koukni, Oxi…“ Potřásl hlavou. Zdál se rozrušený. Zmatený. Můj táta byl mnohé. Opilec. Cholerik, který rád útočil slovy i pěstmi. Sladký ďábel, jehož smích připomínal burácení starého Harley-Davidsona WLA, kterého jsme vloni v létě dali dohromady. Ale nikdy nebyl rozrušený. Nikdy nebyl zmatený. Ne tak jako teď.

Cítil jsem příšerné svrbění.

„Vím, že ti to zrovna dvakrát nepálí,“ řekl. Pohlédl zpátky na kufr.

Což byla pravda. Nebyl jsem nejostřejší tužka v penále. Podle mámy jsem byl v pohodě. Podle tatínka mi to myslelo pomalu. Máma říkala, že přece nejde o žádný závod. V tu dobu už byl naložený ve whisky a začal řvát a rozbíjet věci. Neuhodil ji. Aspoň ne tu noc. Máma hodně plakala, ale neuhodil ji. O to jsem se postaral. Když konečně začal chrápat ve svém starém křesle, odplížil jsem se do svého pokoje a schoval se pod peřinu.

„Ano, pane,“ řekl jsem.

Znovu se na mě zadíval a já budu do smrti přísahat, že jsem v jeho očích uviděl záblesk lásky. „Blbý jako vůl,“ řekl. Od něj to neznělo záštiplně. Bylo to prosté konstatování.

Pokrčil jsem rameny. Nebylo to poprvé, co mi tohle řekl, i když ho máma žádala, aby to nedělal. Nevadilo mi to. Byl můj táta. Byl chytřejší než ostatní.

„Budou tě čekat sračky,“ řekl. „Většinu života.“

„Jsem větší než ostatní,“ řekl jsem, jako by to něco znamenalo. A opravdu jsem byl. Lidi se mě báli, i když jsem nechtěl. Byl jsem prostě velký. Jako můj tatínek. Byl to velký chlap s velkým pupkem, který si přivodil chlastem.

„Lidi ti nebudou rozumět,“ řekl.

„Aha.“

„Nebudou tě brát.“

„Nepotřebuju, aby mě brali.“ Fakt jsem chtěl, aby mě brali, ale chápal jsem, proč by s tím mohli mít problém.

„Musím jít.“

„Kam?“

„Pryč. Podívej…“

„Ví o tom máma?“

Zasmál se, ale neznělo to pobaveně. „Jasně. Možná. Věděla, že se to stane. Pravděpodobně už nějaký čas.“

Vykročil jsem k němu. „Kdy se vrátíš?“

„Oxi. Lidi budou krutí. Prostě je ignoruj. Drž hlavu dole.“

„Lidi nejsou krutí. Ne vždycky.“ Zas tolik lidí jsem neznal. Vlastně jsem ani neměl žádné kamarády. Ale lidi, které jsem znal, krutí nebyli. Ne vždycky. Prostě nevěděli, co se mnou. Většina z nich. Ale to bylo v pořádku. Ani já nevěděl, co s nimi.

A pak řekl: „Nějaký čas se neuvidíme. Možná dlouho.“

„Co dílna?“ zeptal jsem se ho. Pracoval ve městě u Gorda. Domů s sebou nosil pach maziva, oleje a kovu. Prsty měl zčernalé. Na jeho košilích stálo vyšité jeho jméno. Curtis červenou, bílou a modrou nití. Vždycky mi to připadalo jako ta nejúžasnější věc na světě. Symbol opravdového muže, mít své jméno vyšité na košili. Občas mě bral s sebou. Když mi byly tři, ukázal mi, jak vyměnit olej. Vyměnit pneumatiku mě naučil ve čtyřech. Restaurovat motor Chevy Bel Air Coupe z roku 1957 v devíti. Tehdy jsem se i já vracel domů a páchl mazivem, olejem a kovem a pozdě v noci snil o tom, že budu mít na košili vyšité svoje jméno. Stálo by na ní Oxnard. Nebo možná jenom Ox.

„Gorda to nezajímá,“ řekl táta.

To mi připadalo jako lež. Gordo se zajímal hodně. Byl nevrlý, ale jednou mi řekl, že až budu velký, můžu za ním zajít a promluvit si s ním o práci. „Chlapi jako my musí táhnout za jeden provaz,“ řekl. Nevěděl jsem, co tím myslí, stačilo mi, že mě vůbec bere na vědomí.

„Aha,“ řeknu jenom, protože na víc se nezmůžu.

„Tebe nelituju,“ řekl. „Ale lituju všeho ostatního.“

Nechápal jsem. „Jde o…?“ Nevěděl jsem, o co tu jde.

„Lituju toho, že jsem tady,“ řekl. „Už to dál nesnesu.“

„No, to nevadí,“ řekl jsem. „Můžeme s tím něco udělat.“ Můžeme jít prostě jinam.

„S tímhle se nic dělat nedá, Oxi.“

„Nabil sis mobil?“ Zeptal jsem se ho, poněvadž vždycky zapomínal. „Nezapomeň si ho nabít, abych ti mohl zavolat. Dostal jsem nové příklady z matiky, kterým nerozumím. Pan Howse říkal, že tě můžu požádat o pomoc.“ Třebaže jsem věděl, že táta nebude těm matematickým problémům rozumět o nic víc než já. Říkalo se jim předalgebra. Děsilo mě to, protože něco před by nemělo být tak těžké. Jaká potom bude algebra bez před?

Obličej, který v tu chvíli udělal, jsem dobře znal. Byl to jeho vzteklý obličej. Namíchl se. „Copak ti to, kurva, nedochází?“ vyštěkl.

Snažil jsem se netrhnout sebou. „Ne,“ přiznal jsem. Protože mi to opravdu nedocházelo.

„Oxi,“ řekl můj tatínek. „Žádná matika nebude. Žádné telefonáty. Nechtěj, abych litoval i tebe.“

„Aha,“ řekl jsem.

„Musí teď z tebe být chlap. Proto se tě snažím tyhle věci naučit. Budou na tebe kydat sračky. Ty se ale musíš oklepat a jít dál.“ Pěsti měl zaťaté u boků. Nevěděl jsem proč.

„Můžu být chlap,“ ujistil jsem ho, protože možná se pak bude cítit líp.

„Já vím,“ řekl.

Usmál jsem se na něj, jenže on se odvrátil.

„Musím jít,“ řekl nakonec.

„Kdy se vrátíš?“ zeptal jsem se.

Udělal vrávoravý krok ke dveřím. Zhluboka se nadechl, až mu zachrastilo v hrudníku. Sebral kufr. Vyšel ven. Slyšel jsem, jak nastartoval svůj starý pickup. Když sešlápl plyn, motor trochu zakašlal. Znělo to, jako by potřeboval nový rozvodový řemen. Později mu to budu muset připomenout.

Máma se tu noc vrátila domů později, v bistru si vzala dvojitou směnu. Našla mě v kuchyni, stál jsem na stejném místě, jako když tatínek vyšel ven ze dveří. Všechno teď bylo jinak.

„Oxi?“ zeptala se. „Co se děje?“ Vypadala tak unaveně.

„Ahoj, mami,“ řekl jsem.

„Proč brečíš?“

„Nebrečím.“ Nebrečel jsem, protože teď jsem byl chlap.

Dotkla se mojí tváře. Její ruce voněly po soli, hranolkách a kávě. Palci mi přejela po mokrých lících. „Co se stalo?“

Zadíval jsem se na ni shůry, protože vždycky bývala maličká a někdy v posledním roce jsem ji přerostl. Přál jsem si, abych si dokázal vzpomenout, kdy přesně se to stalo. Připadalo mi to kolosální. „Postarám se o tebe,“ slíbil jsem jí. „Nemusíš si s ničím dělat starosti.“

Oči jí zjihly. Viděl jsem vrásky okolo nich. Unavený stisk její čelisti. „To ty vždycky. Ale…“ Zarazila se. Nadechla se. „Odešel?“ zeptala se a zněla tak maličká.

„Asi jo.“ Natočil jsem si její vlasy na prst. Byly tmavé, jako ty moje. Jako tatínkovy. Všichni jsme tmavovlasí.

„Co říkal?“ zeptala se.

„Jsem teď chlap,“ pověděl jsem jí. Víc slyšet nepotřebovala.

Smála se, až přímo uprostřed pukla.

Když odešel, nevzal si peníze. Ne všechny. Ne že bychom jich už předtím měli moc.

Nevzal si ani žádné fotky. Jenom nějaké oblečení. Holicí strojek. Pickup. Nějaké nářadí.

Kdybych neznal pravdu, myslel bych si, že nikdy ani neexistoval.

O čtyři dny později jsem mu zavolal na mobil. Uprostřed noci.

Párkrát to zazvonilo, pak se ozvala zpráva, že telefonní číslo neexistuje.

Další den ráno jsem se musel omluvit mámě. Sluchátko jsem svíral tak pevně, až prasklo. Řekla, že to nevadí, a víckrát jsme o tom už nemluvili.

Bylo mi šest, když mi tatínek pořídil vlastní sadu nářadí. Ne žádnou dětskou. Žádné pestré barvy a umělou hmotu. Samý chladný kov, skutečné nářadí.

Řekl: „Udržuj ho čisté. A bůh ti pomoz, jestli ho najdu ležet rozházené venku. Zrezaví a já ti nařežu. Na to tyhle sračky nejsou. Jasné?“

Dotýkal jsem se nářadí s posvátnou úctou, protože to byl dárek. „Jasné,“ řekl jsem, neuměl jsem totiž najít slova, kterými bych popsal, jak plné jsem v tu chvíli měl srdce.

Jednou ráno, pár týdnů potom, co odešel, jsem stál v jejich (její) ložnici. Máma byla zase v bistru, vzala si další směnu. Až se vrátí domů, budou ji bolet kotníky.

Skrze okno ve vzdálené stěně svítilo dovnitř slunce. V jeho paprscích tančila zrnka prachu.

Pokoj voněl po něm. Po ní. Po obou. Po společné věci. Potrvá dlouho, než ta vůně zmizí. Ale stane se to. Nakonec.

Otevřel jsem skříň. Jedna půlka byla skoro prázdná. Zbylo tu ale několik věcí. Kousíčky života, který už nebyl.

Třeba jeho pracovní košile. Čtyři, visely vzadu. Kurzívou na nich stálo U Gorda.

Curtis, říkaly všechny. Curtis, Curtis, Curtis.

Špičkami prstů jsem se dotkl jedné z nich.

Tu poslední jsem sundal z věšáku. Přehodil jsem si ji přes ramena. Byla těžká a byla cítit chlapem a potem a prací. Řekl jsem: „Tak jo, Oxi. Zvládneš to.“

Začal jsem si pracovní košili zapínat. Prsty jsem nemotorně šmátral po knoflíčkách, měl jsem je příliš velké a tupé. Byl jsem nešikovný a hloupý. Samé ruce a paže a nohy, těžkopádný a zabedněný. Příliš velký sám pro sebe.

Konečně jsem protáhl poslední knoflíček dírkou a zavřel oči. Nadechl jsem se. Vzpomněl jsem si, jak to ráno vypadala máma. Na fialové šmouhy pod jejíma očima. Na její svěšená ramena. Říkala: „Buď dneska hodný, Oxi. Nedělej problémy.“ Jako by dělat problémy bylo to jediné, co jsem zvládal. Jako bych je dělal neustále.

Otevřel jsem oči. Zadíval jsem se do zrcadla na dveřích skříně.

Košile byla příliš velká. Anebo já příliš malý. Nevím, co z toho. Vypadal jsem jako kluk v kostýmu. Jako bych předstíral.

Zamračil jsem se na svůj odraz. Prohloubil jsem svůj hlas a řekl: „Jsem chlap.“

Nevěřil jsem tomu.

„Jsem chlap.“

Trhl jsem sebou.

„Jsem chlap.“

Nakonec jsem si otcovu košili zase svlékl a pověsil ji zpátky do skříně. Zavřel jsem za sebou dveře. Zrnka prachu dál plula v zapadajícím slunci.

katalyzátor/snění při vědomí

„U Gorda.“

„Ahoj, Gordo.“

Zavrčení. „Jo? Kdo je to?“ Jako by to nevěděl.

„Ox.“

„Oxnard Matheson! Zrovna jsem na tebe myslel.“

„Opravdu?“

„Ne. Co, kurva, chceš?“

Zazubil jsem se, protože jsem ho znal. Úsměv působil na mém obličeji divně. „Taky tě rád slyším.“

„Jo, jo. Už tě tu nevídám, kluku.“ Nakrkla ho moje nepřítomnost.

„Já vím. Musel jsem…“ Nevěděl jsem, co jsem musel.

„Jak už je to dlouho, co se ten dárce spermatu zdejchnul?“

„Pár měsíců, řekl bych.“ Padesát sedm dnů. Deset hodin. Čtyřicet dvě minuty.

„Byl na hovno. Víš to, že jo?“

Věděl jsem to, ale pořád byl můj tatínek. Takže možná ne. „Jasně,“ řekl jsem.

„Máma je v pohodě?“

„Jo.“ Ne. Nemyslel jsem si, že by byla.

„Oxi.“

„Ne. Já nevím.“

Zhluboka nasál vzduch a vydechl.

„Šel sis zakouřit?“ zeptal jsem se a bolelo to, protože to bylo tak povědomé. Skoro jsem cítil kouř. Pálil mě v plicích. Když jsem se nad tím dostatečně dlouho zamyslel, prakticky jsem ho viděl, jak sedí vzadu za dílnou. Kouří a mračí se. Dlouhé nohy má natažené, kotníky zkřížené. Pod nehty olej. Na pažích zářivě pestrobarevné kérky. Havrany a kytky a nějaké tvary, které asi něco znamenaly, ale já nikdy nepřišel na to co vlastně.

„Jo. Cigarety budou moje smrt, kluku.“

„Mohl by ses jich vzdát.“

„Já se nikdy ničeho nevzdávám, Oxi.“

„I staří psi se můžou naučit nové triky.“

Odfrkl si. „Je mi čtyřiadvacet.“

„Jsi dědek.“

„Oxi.“ Věděl to.

A tak jsem mu řekl pravdu. „Nevede se nám dobře.“

„Banka?“ zeptal se.

„Myslí si, že je nevidím. Ty dopisy.“

„Jak moc jste pozadu?“

„Já nevím.“ Stydím se. Neměl jsem volat. „Musím jít.“

„Oxi,“ vyštěkl. Ostře a rázně. „Jak moc?“

„Sedm měsíců.“

„Ten zkurvený parchant,“ řekl. Zlobil se.

„On ne…“

„Dost, Oxi. Prostě… dost.“

„Přemýšlel jsem.“

„Bůh s náma.“

„Mohl bych…?“ Jazyk mi ztěžkl.

„Ven s tím.“

„Mohl bys mi dát práci?“ vyhrkl jsem. „Jde o to, že fakt potřebujem peníze a já nemůžu dovolit, aby přišla o dům. Nic jiného nám nezbylo. Budu se snažit, Gordo. Odvedu dobrou práci a budu pro tebe dělat navždycky. Stejně by se to nakonec stalo a nemůžem to udělat hned? Nemůžem hned? Omlouvám se. Prostě to potřebuju udělat hned, protože musím být chlap hned teď.“ Bolel mě krk. Chtěl jsem si přinést něco k pití, ale nedokázal jsem přimět nohy k pohybu.

Gordo chvíli nic neříkal. Pak: „Myslím, že jsem tě ještě nikdy neslyšel takhle žvanit.“

„Nejsem moc upovídaný.“ Očividně.

„Nepovídej.“ Zněl pobaveně. „Uděláme to takhle.“

Dal mámě peníze na splacení dluhu na hypotéce. Řekl, že mi je bude strhávat z platu, zatímco pro něho budu dělat načerno, než mě bude moct zaměstnat legálně.

Máma brečela. Nesouhlasila, jenže pak si uvědomila, že nemůže odmítnout. Takže znovu brečela a přijala a Gordo ji přinutil ke slibu, že mu poví, kdyby to zase začalo být zlé. Myslím, že ho měla za dar od boha a možná se na něj trochu víc usmála. Možná se dokonce i zasmála. Možná se i zhoupla v bocích.

Nevěděla, že jsem ho jednou viděl s mužským, to mi bylo asi šest nebo tak nějak, lehce ho držel za loket a šli spolu do kina. Gordo se hluboce smál a v očích měl hvězdy. Nemyslel jsem si, že by měl zájem o moji mámu. Už nikdy jsem Gorda s tím mužem znovu neviděl. Vlastně vůbec s nikým. Chtěl jsem se ho na to zeptat, jenže okolo očí měl napětí, které tam dřív nebývalo, takže jsem to neudělal. Lidi nemají rádi, když jim někdo připomíná smutné věci.

Výhrůžné dopisy a telefonáty z banky ustaly.

Trvalo jenom šest měsíců, než jsem Gordovi všechno splatil. Tak to aspoň tvrdil. Moc dobře jsem nechápal, jak peníze fungují, ale připadalo mi, že to mělo trvat déle. Gordo ale prohlásil, že jsme vyrovnaní, a tím to skončilo.

Potom jsem z peněz moc neviděl. Gordo řekl, že mi v bance otevřel účet, kde mi budou nabíhat úroky. Nevěděl jsem, co nabíhat úroky znamená, ale důvěřoval jsem mu. „Na zlé časy,“ řekl.

Zlé časy jsem neměl rád.

Kdysi jsem měl kamaráda. Jmenoval se Jeremy, nosil brýle a pořád se nervózně culil. Bylo nám devět. Měl rád komiksy a kreslení a jednou mi daroval obrázek mě jako superhrdiny. Měl jsem kápi a všecko. Byla to ta nejhezčí věc, jakou jsem kdy viděl. Potom se Jeremy odstěhoval na Floridu, a když jsme s mámou našli Floridu na mapě, ležela na opačné straně země než Oregon, kde jsme žili my.

„Lidi v Green Creeku nezůstávají,“ řekla mi, zatímco jsem prsty přejížděl po silnicích na mapě. „Nic tady není.“

„My zůstali,“ namítl jsem.

Odvrátila se.

Mýlila se. Lidi tu zůstávali. Nebylo jich moc, ale zůstávali. Ona zůstala. Já zůstal. Gordo zůstal. Lidi, se kterými jsem chodil do školy, si mysleli, že nakonec odejdou. Green Creek umíral, ale ještě nebyl mrtvý. Měli jsme obchod s potravinami. Bistro, kde pracovala. McDonald’s. Kino s jedním plátnem, kde promítali filmy ze sedmdesátých let. Obchod s alkoholem s mřížemi na oknech. Obchod s parukami s hlavami manekýnů s červenými, černými a žlutými vlasy ve výkladní skříni. Gordovu garáž. Benzinku. Dva semafory. Jednu školu pro všechny stupně. To všecko uprostřed lesa uprostřed Kaskádového pohoří.

Nechápal jsem, proč odsud lidi chtějí odejít. Pro mě to byl domov.

Žili jsme mezi stromy kousek od konce polní cesty. Dům byl modrý s bílým lemem. Barva se loupala, ale na tom nezáleželo. V létě to tu vonělo trávou a šeříkem a tymiánem a borovicovými šiškami. Na podzim mi pod nohama křupalo listí. V zimě stoupal z komína kouř a mísil se se sněhem. Na jaře křičeli ve stromech ptáci a v noci dělala sova húú, húú, húú až do brzkého rána.

Kus od nás, na konci cesty, stál dům. Viděl jsem ho přes stromy. Máma tvrdila, že je prázdný, ale někdy před ním parkovalo auto nebo velký pickup a v noci se uvnitř svítilo. Byl to velký dům se spoustou oken. Pokoušel jsem se skrz ně nahlédnout dovnitř, ale vždycky byly zakryté. Někdy trvalo celé měsíce, než se před ním zase objevilo auto.

„Kdo tam žije?“ zeptal jsem se táty, když mi bylo deset.

Zabručel a otevřel si další pivo.

„Kdo tam žije?“ zeptal jsem se mámy, když se vrátila domů z práce.

„Nevím,“ řekla a dotkla se mého ucha. „Když jsme se sem přistěhovali, byl prázdný.“

Nikoho jiného jsem se nikdy nezeptal. Namlouval jsem si, že záhada je lepší než realita.

Nikdy jsem se nezeptal, proč jsme se, když mi byly tři, přistěhovali do Green Creeku. Nikdy jsem se nezeptal, jestli mám prarodiče nebo bratrance. Vždycky jsme byli jenom my tři, až jsme pak najednou byli jenom dva.

„Myslíš, že se vrátí?“ zeptal jsem se Gorda, když mi bylo čtrnáct.

„Podělané kompjútry,“ zabručel si pro sebe Gordo a zmáčkl další knoflík na Nexiqu napojeném na vůz. „Všecko se teď musí dělat na počítači.“ Zmáčkl další tlačítko a přístroj na něj vztekle zapípal. „Nemůžu prostě vlézt dovnitř a přijít na to sám. Ne. Musím použít diagnostické kódy, protože všecko jede na automatiku. Děda prostě zařadil neutrál, zaposlouchal se a řekl ti, co je špatně.“

Vzal jsem mu Nexiq z rukou a klepl na správný panel. Naťukal jsem kód a přístroj mu vrátil. „Katalyzátor.“

„Věděl jsem to,“ odsekl nevrle.

„Bude to stát majlant.“

„Já vím.“

„Pan Fordham si to nemůže dovolit.“

„Já vím.“

„Nenaúčtuješ mu plnou cenu, že?“ Protože Gordo už byl takový. Staral se o lidi, i když nechtěl, aby se to vědělo.

Řekl: „Ne, Oxi. Nevrátí se. Zvedni mi to, dobře?“

Máma seděla u stolu. Kolem měla rozložené papíry. Tvářila se smutně.

Znervózněl jsem: „Zase banka?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„No?“

„Oxi. Je to…“ Vzala do ruky pero a začala se podepisovat. Zarazila se však dřív, než dokončila první písmeno. Znovu pero odložila. Vzhlédla ke mně. „Postarám se o tebe.“

„Já vím.“ Protože jsem to opravdu věděl.

Vzala pero do ruky a podepsala se. A ještě jednou. A ještě jednou. A ještě jednou.

Několikrát použila i parafu.

Když skončila, řekla: „A je to.“ Zasmála se, vstala, vzala mě za ruku a společně jsme tančili po kuchyni do rytmu písně, kterou žádný z nás neslyšel. Po chvíli odešla.

Byla už tma, když jsem si konečně prohlédl papíry na stole.

Byla to žádost o rozvod.

Vrátila se ke svému dívčímu jménu. Callawayová.

Zeptala se, jestli chci změnit i to své.

Řekl jsem jí, že ne. Udělám ze jména Matheson dobré jméno.

Myslela si, že jsem neviděl její slzy, když jsem to říkal. Ale viděl.

Seděl jsem ve školní jídelně. Byl tam hrozný randál. Nemohl jsem se soustředit. Bolela mě hlava.

Kolem mého stolu prošel kluk jménem Clint se svými kamarády.

Byl jsem sám.

Řekl: „Zkurvený dement.“

Jeho kamarádi se zasmáli.

Vstal jsem a spatřil v jeho očích strach. Byl jsem větší než on.

Otočil jsem se a odešel, protože máma říkala, že už se nesmím prát.

Clint za mými zády něco řekl a jeho kamarádi se znovu rozesmáli.

Rozhodl jsem se, že až budu mít kamarády já, nebudeme tak zlí jako oni.

Usadil jsem se venku, kde mě nikdo neotravoval. Bylo to skoro fajn. Sendvič mi chutnal.

Někdy jsem se procházel po lese. Tam bylo všechno jasnější.

Stromy se kolébaly ve vánku. Ptáci mi vyprávěli příběhy.

Nesoudili mě.

Jednou jsem sebral větev a předstíral, že je to meč.

Skočil jsem přes potok, jenomže byl moc široký a já si zmáčel nohy.

Ležel jsem na zádech, hleděl přes koruny stromů na nebe a čekal, než mi uschnou ponožky.

Prsty u nohou jsem zarýval do hlíny.

Na kameni vedle mojí hlavy přistála vážka. Byla zelená a modrá. Křídla měla modře žilkovaná. Oči lesklé a černé. Odlétla a já uvažoval, jak dlouho bude žít.

Napravo ode mě se něco pohnulo. Podíval jsem se tím směrem a uslyšel vrčení. Napadlo mě, že bych měl utéct, jenže jsem neuměl přimět nohy k pohybu. Ani ruce. A nechtěl jsem tu nechat ponožky.

Takže jsem místo toho řekl: „Ahoj.“

Neozvala se žádná odpověď, ale já věděl, že tam něco je.

„Jsem Ox. Všechno je v pořádku.“

Zafunění. Jako povzdych.

Řekl jsem tomu tvorovi, že mám rád les.

Zahlédl jsem zákmit černé, pak byl pryč.

Po návratu domů jsem zjistil, že mám ve vlasech listí a před prázdným domem na konci ulice stojí auto.

Další den bylo pryč.

Přišla zima, skončila škola a já zašel do bistra. Měl jsem vánoční prázdniny. Tři týdny, kdy mě nečekalo nic jiného než práce v dílně. Byl jsem šťastný.

Když jsem otvíral dveře do rytmu Oasis, začalo zase sněžit. Nad hlavou mi zacinkal zvonek. U dveří stála nafukovací palma. Ze stropu viselo slunce z papírmašé. U pultu seděli čtyři lidé a pili kávu. Vonělo to tu olejem na smažení. Miloval jsem to.

Servírka jménem Jenny pukla žvýkačkovou bublinu a usmála se na mě. Chodila o dvě třídy výš. Někdy se na mě usmívala i ve škole. „Hej, Oxi,“ řekla.

„Ahoj.“

„Je venku zima?“

Pokrčil jsem rameny.

„Máš červený nos,“ vysvětlila.

„Aha.“

Zasmála se. „Máš hlad?“

„Jo.“

„Sedni si. Přinesu ti kafe a dám vědět tvojí mámě, že jsi tu.“

Poslechl jsem a uvelebil se ve svém boxu vzadu. Nebyl to doopravdy můj box, ale všichni věděli, že je.

„Maggie!“ zavolala Jenny dozadu do kuchyně. „Je tu Ox.“ Mrkla na mě, pak odnesla talíř s vejci a toastem panu Marshovi, který se mazaně usmíval a flirtoval s ní, ačkoli mu bylo osmačtyřicet. Jenny se zahihňala a on se pustil do svých vajec. Nalil si na ně kečup. Připadalo mi to divné.

„Hej,“ řekla máma a postavila přede mě kávu.

„Ahoj.“

Prsty mi prohrábla vlasy a vymetla z nich sněhové vločky. Tály mi na ramenou. „Testy dopadly dobře?“

„Myslím, že jo.“

„Studovali jsme dost?“

„Možná. Ale zapomněl jsem, kdo byl Stonewall Jackson.“

Povzdychla si. „Oxi.“

„Nevadí,“ řekl jsem jí. „Zbytek jsem zvládl.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

A ona mi věřila, protože já nelhal. „Máš hlad?“

„Jo. Můžu si dát…“

Zacinkal zvonek nad dveřmi. Dovnitř vešel muž. Připadal mi vágně povědomý, ale nedokázal jsem si vzpomenout, kde už jsem ho viděl. Byl v Gordově věku a silný. A velký. Měl světlý plnovous. Rukou si přejel po vyholené hlavě. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Pomalu dech vypustil. Otevřel oči a já bych přísahal, že zasvítily. Ale viděl jsem zase jenom modrou.

„Vteřinku, Oxi,“ řekla máma. Zamířila k muži a já se ze všech sil snažil odvrátit. Byl cizinec, ano, ale bylo tu ještě něco jiného. Dumal jsem nad tím a upíjel kávu.

Posadil se do boxu vedle mého. Seděli jsme tvářemi k sobě. Krátce se na mě usmál. Byl to hezký úsměv, veselý a vyzubený. Máma mu podala menu a řekla, že se hned vrátí. Už jsem viděl, jak Jenny vykukuje z kuchyně a toho muže sleduje. Nadhodila si prsa, prohrábla si vlasy a chopila se konvice s kávou. „Beru si ho,“ zamumlala. Máma protočila očima.

Byla okouzlující. Muž se na ni zdvořile usmíval. Dotkla se jeho ruky, jen ho lehce škrábla nehty. Objednal si polévku. Zasmála se. Požádal o smetanu a cukr do kávy. Řekla, že se jmenuje Jenny. Řekl, že by chtěl další ubrousek. Odešla s poněkud zklamaným výrazem.

„Jídlo a show k tomu,“ zamumlal jsem. Muž se zazubil, jako by mě slyšel.

„Už víš, co si dáš, synku?“ zeptala se máma, když se vrátila k mému stolu.

„Burger.“

„Máš ho mít, fešáku.“

Usmál jsem se na ni, protože jsem ji zbožňoval.

Když máma zamířila pryč, muž se za ní zadíval. Zachvělo se mu chřípí. Zadíval se na mě. Naklonil hlavu na stranu. Znovu se mu zachvělo chřípí. Jako by… čenichal? Větřil?

Napodobil jsem ho a taky začichal. Všechno vonělo stejně. Všechno při starém.

Muž se zasmál a zavrtěl hlavou. „Nic špatného,“ řekl. Hlas měl hluboký a laskavý. Jeho zuby se opět zableskly.

„To je dobře,“ řekl jsem.

„Jsem Mark.“

„Ox.“

Zvedl jedno obočí. „Ox jako vůl?“

„Oxnard,“ upřesnil jsem a pokrčil rameny. „Všichni mi říkají Oxi.“

„Ox,“ řekl. „Silné jméno.“

„Silný jako vůl?“ nadhodil jsem.

Zasmál se. „Slýcháš to často?“

„Asi jo.“

Zadíval se ven z okna. „Líbí se mi tu.“ Jeho slova měla mnohem hlubší význam, já ho ale nedokázal ani zdaleka rozkrýt.

„Mně taky. Máma říkala, že tady lidé nezůstávají.“

Řekl: „Ty jsi tady.“ Působilo to hlubokomyslně.

„To jsem.“

„Tvoje máma?“ Kývl na kuchyň.

„Jo.“

„Takže i ona je tady. Oni tu možná vždycky nezůstávají, někteří lidé ale ano.“ Zadíval se dolů na svoje ruce. „A možná se vrací.“

„Jako domů?“ zeptal jsem se.

Vrátil se mu úsměv. „Ano, Oxi. Jako domů. Tady to… tak voní. Jako domov.“

„Já cítím slaninu,“ řekl jsem rozpačitě.

Mark se zasmál. „Já vím. Je tu jeden dům. V lese. Stranou od McCarthyovy. Je teď prázdný.“

„Znám ten dům! Bydlím kousek od něj.“

Kývl. „Myslel jsem si to. Vysvětluje to, proč voníš jako…“

Vrátila se Jenny. Přinesla mu polévku. Opět byl jenom zdvořilý, nic víc. Ne jako se mnou.

Otevřel jsem ústa, abych se ho na něco zeptal (na cokoli), když se znovu objevila máma. „Nechej ho jíst,“ pokárala mě, když přede mě stavěla talíř. „Není zdvořilé rušit ostatní u večeře.“

„Ale já…“

„Je v pohodě,“ ujistil ji Mark. „To já se vetřel.“

Máma se tvářila obezřetně. „Když to říkáte.“

Mark kývl a pustil se do polévky.

„Zůstaň tu, dokud nebudu mít padla,“ požádala mě máma. „Nechci, abys v tomhle šel pěšky. Je to jenom do šesti. Třeba bychom se spolu mohli podívat na film, až se vrátíme domů?“

„Dobrá. Slíbil jsem Gordovi, že se zítra brzo ráno objevím v dílně.“

„My nikdy neodpočíváme, co?“ Políbila mě na čelo a nechala mě být.

Chtěl jsem položit Markovi další otázky, ale vzpomněl jsem si na dobré vychování. Místo toho jsem se zakousl do burgeru. Byl trochu připálený, přesně jak mám rád.

„Gordo?“ zeptal se Mark. Byla to skoro otázka, ale taky jako by zkoušel, jak to jméno chutná na jazyku. Jeho úsměv teď byl smutný.

„Můj šéf. Vlastní autodílnu.“

„Opravdu,“ řekl Mark. „Koho by to napadlo?“

„Napadlo co?“

„Dávej na ni dobrý pozor,“ řekl Mark místo toho. „Na svoji mámu.“

Vzhlédl jsem k němu. Působil smutně. „Jsme sami dva,“ řekl jsem tiše, jako bych mu svěřoval nějaké velké tajemství.

„O důvod víc. Věci se ale změní. Myslím. Pro tebe a pro ni. Pro nás všechny.“ Utřel si ústa, vytáhl peněženku a z ní složenou bankovku, kterou nechal ležet na stole. Vstal a přes ramena si přehodil kabát. Než odešel, zadíval se dolů na mě. „Brzy tě uvidíme, Oxi.“

„Kdo?“

„Moje rodina.“

„Z toho domu?“

Kývl. „Myslím, že je skoro čas vrátit se domů.“

„Můžeme…“ Zarazil jsem se, protože jsem byl jenom děcko.

„Co, Oxi?“ Tvářil se zvědavě.

„Můžeme být kamarádi, až se vrátíš domů? Moc jich nemám.“ Vlastně jsem až na Gorda a mámu neměl žádné, ale nechtěl jsem ho vyděsit.

Ruku u boku zaťal v pěst. „Moc jich nemáš?“ zeptal se.

„Mluvím moc pomalu,“ řekl jsem s pohledem upřeným dolů na svoje ruce. „Nebo nemluvím vůbec. Lidi to nemají rádi.“ A mě taky ne. Už jsem toho ale řekl příliš.

„Na tom, jak mluvíš, není nic špatného.“

„Možná.“ Pokud to řekne dost lidí, možná na tom něco bude.

„Oxi, svěřím ti tajemství. Dobře?“

„Dobře.“ Nadchlo mě to, protože o tajemství se dělí kamarádi, takže už možná kamarádi jsme.

„Často se stává, že ti nejmlčenlivější mají nejvíc co říct. A, ano, myslím, že budeme kamarádi.“

S tím odešel.

Svého kamaráda jsem neviděl dalších sedmnáct měsíců.

Tu noc, zatímco jsem ležel v posteli a čekal na spánek, jsem hluboko z lesů uslyšel vytí. Neslo se jako píseň, až jsem si byl jistý, že už nikdy nebudu chtít zpívat nic jiného. Znělo dál a dál a mně táhlo hlavou jenom domov, domov, domov. Nakonec utichlo a já usnul.

Později jsem namluvil sám sobě, že to byl jenom sen.

„Tady,“ řekl Gordo o mých patnáctých narozeninách. Vrazil mi do rukou škaredý balíček. Na balicím papíru byli sněhuláci. Byli u toho i další chlapi z dílny. Rico. Tanner. Chris. Všichni mladí a vykulení a plní života. Gordovi kamarádi, kteří s ním vyrostli v Green Creeku. Všichni se na mě zubili a čekali. Jako by znali nějaké velké tajemství, o kterém jsem neměl ani potuchy.

„Je květen,“ řekl jsem.

Gordo protočil očima. „Otevři tu zatracenou věc.“ Rozvalil se v rozviklané židli za dílnou a zhluboka potáhl z cigarety. Jeho kérky byly zářivější než obvykle. Napadlo mě, jestli si je nenechal obtáhnout.

Roztrhl jsem papír. Znělo to dost hlasitě. Chtěl jsem si to vychutnat, protože jsem nedostával dárky často, ale nemohl jsem čekat. Trvalo to jenom několik vteřin, mně to ale připadalo jako věčnost.

„To,“ řekl jsem, když jsem uviděl, o co jde. „To je…“

Byla to svátost. Bylo to požehnání. Byla to krása. Uvažoval jsem, jestli to znamená, že můžu konečně dýchat. Jako bych našel své místo ve světě, kterému jsem nerozuměl.

Výšivka. Červenou. Bílou. Modrou nití. Dvě písmena, dokonalé stehy.

Ox, stálo na pracovní košili.

Jako by na mně záleželo. Jako bych něco znamenal. Jako bych byl důležitý.

Chlapi nebrečí. To mě naučil tatínek. Chlapi nebrečí, protože na to nemají čas.

Asi jsem nebyl chlap, protože jsem brečel. Sklopil jsem hlavu a rozbrečel se.

Rico se dotkl mého ramene.

Tanner mi pocuchal vlasy.

Chris se dotkl pracovní botou mojí.

Stáli okolo mě. Nade mnou. Schovávali mě pro případ, že by někdo náhodou vešel dovnitř a uviděl moje slzy.

A Gordo se opřel čelem o to mé a řekl: „Teď patříš k nám.“

Něco uvnitř mě vykvetlo a já cítil teplo. Měl jsem pocit, jako by mi v hrudníku vybuchlo slunce. Poprvé za dlouhou dobu jsem se cítil skutečně naživu.

Později mi pomohli košili obléknout. Padla mi dokonale.

Tu zimu jsem si šel s Gordem zakouřit. „Můžu to zkusit?“

Pokrčil rameny. „Mámě ale nic neříkej.“ Otevřel krabičku a podal mi jednu cigaretu. Zvedl zapalovač a rukou chránil plamínek před větrem. Vložil jsem si cigaretu mezi rty a zapálil ji. Potáhl jsem. Pálilo to. Rozkašlal jsem se. Do očí mi vyhrkly slzy a šedý kouř se mi vyvalil z nosu a úst.

Druhé potáhnutí už šlo snadněji.

Chlapi se zasmáli. Napadlo mě, že jsme možná kamarádi.

Někdy jsem měl pocit, že sním, ale pak jsem si uvědomil, že jsem ve skutečnosti vzhůru.

Bylo čím dál těžší vzbudit se.

O čtyři měsíce později mě Gordo donutil kouření nechat. Tvrdil, že pro moje vlastní dobro.

Já mu na to řekl, že prostě nechce, abych mu dál kradl cigarety.

Vlepil mi pohlavek a řekl mi, ať mažu makat.

Potom už jsem nekouřil.

Všichni jsme pořád byli kamarádi.

Jednou jsem se ho zeptal na jeho kérky.

Na ty tvary. Vzorce. Jestli mají nějaký smysl. Na zářivé barvy a zvláštní symboly, které ve mně vyvolávaly dojem, že bych je měl znát. Jako bych měl jejich význam na jazyku. Věděl jsem, že mu pokrývají celé paže. Nevěděl jsem, jestli pokračují i dál.

Řekl: „Každý má nějakou minulost, Oxi.“

„A tohle je tvoje?“

Odvrátil se. „Tak nějak.“

Uvažoval jsem, jestli si i já někdy vyryju svoji minulost do kůže v zákrutách a barvách a tvarech.

O mých šestnáctých narozeninách se staly dvě věci.

Gordo mě oficiálně přijal do práce. Měl jsem vlastní vizitku a všechno. Vyplnil jsem daňové formuláře, musel mi s nimi ale pomoct Gordo, protože jsem jim nerozuměl. Tentokrát jsem nebrečel. Chlapi mě plácali po zádech a žertovali o tom, že už nemakají v dílně, kde otročí děti. Gordo mi dal klíče od dílny a upatlal mi obličej kolomazí. Já se na něho jenom zubil. Myslím, že jsem ho ještě nikdy neviděl tak šťastného.

To odpoledne jsem šel domů a říkal si, že teď už jsem doopravdy chlap.

Pak se stala ta druhá věc.

Prázdný dům na konci ulice už nebyl prázdný a na polní cestě v lese stál kluk.

tornádo/mýdlové bubliny

Šel jsem po cestě domů.

Bylo teplo, proto jsem si svlékl pracovní košili. Nechal jsem si jenom bílý nátělník. Vánek mi chladil kůži.

Klíče od dílny mě tížily v kapse. Vytáhl jsem je a zadíval se na ně. Ještě nikdy jsem neměl tolik klíčů. Cítil jsem se za něco odpovědný.

Vrátil jsem je zpátky do kapsy. Nechtěl jsem riskovat, že je ztratím.

A pak: „Hej! Hej, ty tam! Ty! Hej, chlape!“

Vzhlédl jsem.

Na polní cestě stál kluk a civěl na mě. Cukal nosem a kulil oči. Byly modré a jasné. Měl krátké blond vlasy. Kůži opálenou skoro stejně jako já. Byl malý, věkem i postavou, a mě napadlo, jestli zase nesním.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

„Jsem Ox.“

„Ox? Oxi! Cítíš to?“

Začichal jsem. Necítil jsem nic než les. „Cítím stromy,“ řekl jsem.

Zavrtěl hlavou. „Ne, ne, ne. Je to něco většího.“

Vykročil směrem ke mně a oči měl vykulené čím dál víc. Pak se rozběhl.

Nebyl velký. Nemohlo mu být víc než devět nebo deset. Vrazil mi do nohou a já skoro klopýtl. Začal po mně šplhat nahoru, zahákl mi nohy za stehna a vytahoval se výš a výš, dokud mi nehodil paže kolem krku a neocitli jsme se tváří v tvář. „Jsi to ty!“

Netušil jsem, co se děje. „Co jsem já?“

Chytil jsem ho do náruče. Nechtěl jsem, aby spadl. Položil mi ruce na líce a zmáčkl. „Proč tak voníš?“ uhodil na mě. „Odkud ses vzal? Žiješ v lese? Co jsi? Právě jsme sem přijeli. Konečně. Kde máš dům?“ Opřel se čelem o moje a zhluboka se nadechl. „Já to nechápu!“ zvolal. „Co je to?“ A potom začal šplhat výš, přes moje ramena, chodidly se mi zapřel o hrudník a o krk, vlezl mi na záda, pažemi se mě chytil okolo krku a bradu mi zahákl za rameno. „Musíme za mámou a tátou,“ prohlásil. „Oni budou vědět, co to je. Oni vědí všecko.“

Byl jako tornádo, samé prsty a chodidla a slova. Strhla mě bouře.

Zabořil mi ruce do vlasů, potáhl mi hlavu vzad a vykládal mi, že žije v domě na konci cesty. Právě dnes dorazili. Přistěhovali se sem zdaleka. Nerad opouštěl své kamarády. Bylo mu deset. Doufal, že až vyroste, bude tak velký jako já. A mám rád komiksy? A bramborovou kaši? A co je U Gorda? Pracuju na ferrari? Vyhodil jsem někdy nějaké auto do povětří? On chtěl být astronaut. Nebo archeolog. Ale nemohl být ani jedno, protože jednou bude muset být vůdce. Potom, co řekl tohle, na chvíli zmlkl.

Kolena mi zarýval do boků. Ruce měl omotané kolem mého krku. Zmáhala mě už jen jeho váha.

Dorazili jsme k mému domu. Donutil mě zastavit, aby si ho mohl prohlédnout. Ze zad mi ale neslezl. Místo toho jsem ho vysadil výš, aby líp viděl.

„Máš vlastní pokoj?“ zeptal se.

„Ano. Zůstal jsem sám s mámou.“

Chvíli byl zticha. Pak: „Omlouvám se.“

Zrovna jsme se seznámili. Neměl se za co omlouvat. „Za co?“

„Za to, co tě právě rozesmutnělo.“ Jako by věděl, na co myslím. Jako by věděl, jak se cítím. Jako by byl tady a byl skutečný.

„Sním,“ řekl jsem. „Někdy mám pocit, že jsem vzhůru. A pak nejsem.“

A on řekl: „Teď jsi vzhůru. Oxi, Oxi, Oxi. Copak nevidíš?“

„Nevidím co?“

Jakoby se jeho slova mohla ukázat nepravdivá, kdyby je pronesl nahlas, pošeptal mi: „Žijeme tak blízko u sebe.“

Obrátili jsme se k domu na konci cesty.

Odpoledne se chýlilo ke konci. Stíny se prodlužovaly. Kráčeli jsme mezi stromy a před námi byla světla. Jasná světla. Maják volající někoho domů.

Tři auta. Jedno SUV. Dva náklaďáky. Všechny ani ne rok staré. Všechny s poznávacími značkami z Maine. Dva devět metrů dlouhé stěhovací náklaďáky.

A lidi. Všichni stáli. Hleděli. Čekali. Jako by věděli, že se blížíme. Jako by nás zdálky slyšeli.

Dva byli mladší. Jeden mého věku, ten druhý možná trochu mladší. Blonďatí a menší než já, ale ne o moc. Modré oči a zvědavé výrazy. Podobali se tornádu na mých zádech.

Byla tu žena. Starší. Stejného zbarvení jako ostatní. Měla majestátní postoj a mě napadlo, že jsem ještě nikdy neviděl nikoho krásnějšího. Její oči byly laskavé, ale obezřetné. Byla napjatá, jakoby připravená kdykoli vyrazit.

Vedle ní stál muž. Byl tmavší než ostatní, spíše jako já než oni. Tvářil se zarputile a děsivě a mně táhlo hlavou respekt, respekt, respekt, i když jsem ho nikdy dřív neviděl. Ruku měl položenou na ženiných zádech.

A vedle nich… ach.

„Marku?“ řekl jsem. Vypadal úplně stejně.

Mark se zazubil. „Oxi. Jak rád tě zase vidím. Vidím, že sis našel nového kamaráda.“ Tvářil se potěšeně.

Klučina na mých zádech se začal ošívat a slézat dolů. Pustil jsem jeho nohy a on dopadl na zem za mnou. Chytil mě za ruku a začal mě vléct k těm krásným lidem, jako bych měl nějaké právo tady být.

Znovu rozpoutal svoji bouři, jeho hlas stoupal a klesal a zcela nahodile zdůrazňoval některá slova. „Mami! Mami. Musíš si ho očichat! Je to jako… jako… Vlastně ani nevím, jaké to je! Toulal jsem se lesem, abych si prohlédl naše teritorium a mohl být jako táta, a pak najednou… páni. A stál tam on a napřed mě neviděl, protože začínám být v číhání fakt dobrý. Chtěl jsem udělat vrr a grr, ale pak jsem to znovu ucítil a byl to on a bylo to jako kabum! Já vlastně ani nevím! Ani nevím! Ale musíš si ho očichat, a pak mi říct, proč voní jako cukrové špalky a borovicové šišky a něco epického a úžasného.“

Všichni na něj zírali, jako by objevili něco nečekaného. Mark měl na tváři tajemný úsměv, který ukrýval za rukou.

„Opravdu?“ řekla žena nakonec. Její hlas kolísal jako něco křehkého. „Vrr a grr a kabum?“

„A ty vůně!“ vykřikl.

„Na ty nesmíme zapomenout,“ souhlasil muž vedle ní slabě. „Cukrové špalky a borovicové šišky a něco epického a úžasného.“

„Neříkal jsem vám to?“ obrátil se na ně Mark. „Ox je… jiný.“

Neměl jsem nejmenší zdání, o co tu jde. Ale to nebylo nic nového. Napadlo mě, jestli jsem neudělal něco špatně. Cítil jsem se nepříjemně.

Pokusil jsem se vyprostit ruku, ale ten klučina mě odmítal pustit. „Hej,“ řekl jsem mu.

Obrátil ke mně svoje vykulené modré oči. „Oxi,“ řekl. „Oxi, musím ti ukázat věci!“

„Jaké věci?“

„Jako… já nevím…“ Zakoktal se. „Jako všecko.“

„Právě jsi dorazil,“ namítl jsem. Cítil jsem se úplně mimo. „Nepotřebuješ…?“ Nevěděl jsem, co se snažím říct. Slova mě neposlouchala. Právě proto jsem nemluvil. Bylo to tak snazší.

„Joe,“ řekl muž. „Dej Oxovi okamžik, dobře?“

„Ale, tati…“

„Josephe.“ Znělo to skoro jako zavrčení.

Kluk (Joe, pomyslel jsem si, Joseph) si povzdychl a pustil mě. Udělal jsem krok vzad. „Omlouvám se,“ řekl jsem. „Byl prostě tam a já tím nic nemyslel.“

„To je v pořádku, Oxi,“ řekl Mark a sestoupil dolů z verandy. „Tyhle věci můžou být… příliš.“

„Jaké věci?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Život.“

„Říkal jsi, že můžeme být kamarádi.“

„To jsem říkal. Náš návrat se pozdržel víc, než jsem čekal.“ Žena za ním sklopila hlavu a muž se odvrátil. Joe pomalu vložil svoji ruku zpátky do mé a mně v tu chvíli došlo, že něco ztratili, třebaže jsem netušil co. Ani jak to vím.

„Tohle je Joe,“ pokračoval Mark neochvějně dál. „Ale to už asi víš.“

„Možná,“ řekl jsem. „Nezachytil jsem jeho jméno. Hodně toho namluví.“

Všichni na mě znovu zírali.

„Zas tolik jsem toho neřekl,“ brblal Joe. „Ty toho hodně namluvíš. Svým obličejem.“ Nehnul se ale ode mě ani na krok. Kopal teniskami do hlíny. Jedna bota se mu rozvazovala. Na pampelišce seděla beruška, červená a černá na žluté. Zvedl se vánek a ona odlétla.

„Joe,“ řekl jsem, abych vyzkoušel jeho jméno.

Vzhlédl ke mně a zazubil se. „Ahoj, Oxi. Oxi! Je tu něco, co bych…“ Zmlkl, koukl po otci a zase si povzdychl. „Dobrá,“ řekl a já nevěděl, o čem to mluví.

„To jsou jeho bratři,“ řekl Mark. „Carter.“ Ten mého věku. Zazubil se na mě a zamával. „Kelly.“ Mladší z těch dvou. Věkem někde mezi Carterem a Joem. Kývl na mě a tvářil se přitom trochu znuděně.

Takže zbývali už jenom dva lidé. Neděsili mě, ale měl jsem pocit, že by měli. Čekal jsem, až mi je Mark představí, ale ten mlčel. Nakonec žena řekla: „Jsi zvláštní, Oxi.“

„Ano, madam,“ řekl jsem, protože máma mě naučila úctě.

Zasmála se. Připadalo mi to krásné. „Jsem Elizabeth Bennettová. To je můj manžel Thomas. Jeho bratra Marka už znáš. Vypadá to, že budeme sousedé.“

„Rád vás poznávám,“ řekl jsem, protože máma mě naučila slušnému vychování.

„A co mě?“ zeptal se Joe a zatahal mě za ruku.

Podíval jsem se dolů na něj. „Tebe taky.“

Jeho úsměv se vrátil.

„Zůstaneš na večeři?“ zeptal se Thomas, který mě pozorně sledoval.

Napadlo mě zároveň ano i ne. Bolela mě z toho hlava. „Máma se brzy vrátí domů. Dneska budeme večeřet spolu, protože mám narozeniny.“ Trhl jsem sebou. To jsem říct nechtěl.

Joe zalapal po dechu. „Cože? Proč jsi mi nic neřekl! Mami! On má narozeniny!“

Zněla pobaveně, když řekla: „Stojím přímo tady, Joe. Slyšela jsem. Všechno nejlepší, Oxi. Kolik ti je?“

„Šestnáct.“ Všichni na mě pořád civěli. Zátylek mi orosil pot. Bylo horko.

„Bezva,“ řekl Carter. „Mně taky.“

Joe se na něj zamračil a vycenil zuby. „Já ho našel první.“ Postavil se přede mě, jako by chtěl Carterovi zastoupit cestu.

„To stačí,“ řekl jeho otec trochu hlubším hlasem.

„Ale… ale…“

„Hej,“ řekl jsem Joeovi.

Upřel na mě frustrované oči.

„Je to v pořádku,“ řekl jsem. „Poslouchej svého tátu.“

Povzdychl si, kývl a znovu mi stiskl ruku. Nakopl pampelišku a rozvázala se mu bota.

„Mně je deset,“ zamumlal nakonec. „A já vím, že ty jsi starý, ale já tě našel jako první, takže musíš být napřed můj kamarád. Promiň, tati.“

A pak řekl: „Prostě ti chci dát dárek.“ Na což jsem odpověděl: „To už jsi udělal.“ Myslím, že jsem nikdy neviděl zářivější úsměv, než jaký se v tu chvíli objevil na jeho tváři.

Rozloučil jsem se a vydal se pryč s vědomím, že mě celou dobu sledují.

„Nastěhovali se tam lidé?“ zeptala se mě máma po návratu domů.

„Jo. Bennettovi.“

„Setkal ses s nimi?“ Zněla překvapeně. Věděla, že když se tomu můžu vyhnout, s lidmi nemluvím.

„Jo.“

Čekala. „No?“

Vzhlédl jsem od učebnice dějepisu. Příští týden mě čekaly závěrečné zkoušky a na některé testy jsem nebyl připravený. „No?“

Protočila očima. „Jsou milí?“

„Asi jo. Mají…“ Přemýšlel jsem o tom, co mají.

„Co?“

„Děti. Jeden je stejně starý jako já. Ostatní jsou mladší.“

„Nad čím se tak culíš?“

„Nad tornádem,“ řekl jsem, aniž bych to měl v úmyslu.

Políbila mě do vlasů. „A já si myslela, že s věkem začneš dávat větší smysl. Všechno nejlepší k narozeninám, Oxi.“

Tu noc jsme si dali večeři. Sekanou. Moje oblíbené jídlo, jenom pro mě. Smáli jsme se spolu. Nějakou dobu už jsme to nedělali.

Dala mi dárek zabalený do komiksu z nedělních novin. Manuál k Buickovi z roku 1940, starý a ohmataný. S oranžovými deskami. Byl zatuchlý a skvělý. Řekla, že ho viděla v charitě a vzpomněla si na mě.

A nějaké nové kalhoty do práce. Ty moje už se začínaly rozpadat.

A taky pohlednici. Na přední straně byl vlk, vyjící na měsíc. Uvnitř vtip. Jak se říká kříženci vlka a slepice? Vlko-dák! Pod něj připsala: Tento rok bude lepší. S láskou, máma. Slovo láskou ozdobila srdíčky, malinkými obrázky a já se bál, že odletí, pokud je zachytí můj dech.

Umývali jsme nádobí a její staré rádio vyhrávalo z otevřeného okna nad dřezem. Tiše si zpívala a cákala po mně vodou a já uvažoval, proč voním jako cukrové špalky a borovicové šišky. Jako něco úžasného a epického.

Na nose jí přistála bublina.

Já prý měl jednu na uchu.

Hudba zrychlila a já ji vzal za ruku a roztočil se s ní po kuchyni. Oči jí zářily, když řekla: „Jednou někoho uděláš moc šťastným. A já se nemůžu dočkat, až to uvidím.“

Šel jsem do postele a oknem jsem viděl světla v domě na konci cesty. Přemýšlel jsem o nich. O Bennettových.

Někoho, řekla moje matka. Udělám někoho moc šťastným.

Ne ženu. Ale někoho.

Zavřel jsem oči a spal. Zdálo se mi o tornádech.

vlk z kamene/dinah shoreová

Když jsem dalšího dne přišel do práce, Rico řekl: „Sekne ti to, papi. Co žes tak nabuzený?“

Byla neděle, den Našeho Pána, jak mě učili, ale já si řekl, že Pánubohu nebude vadit, když zajdu do tohohle chrámu namísto do toho jeho. Víře jsem se naučil u Gorda.

„Musí za tím být nějaká kočka,“ křikl Tanner, který se skláněl nad nějakým směšným SUV, které se dalo nastartovat hlasem. „Je teď opravdový chlap. Vojels včera v noci nějakou šestnáctku?“

Byl jsem na jejich vulgarity zvyklý. Nic tím nemysleli. Přesto jsem se neubránil prudkému zrudnutí. „Ne,“ řekl jsem. „Ne, nic takového.“

„Ach,“ řekl Rico, plouživě ke mně vykročil a obscénně houpal boky. „Koukni, jak se červená.“ Prohrábl mi rukou vlasy a palcem se mi otřel o ucho. „Je hezká, papi?“

„Žádná holka není.“

„Ale? Takže kluk? V Casa de Gordo nediskriminujem.“

Odstrčil jsem ho a on se smál a smál.

„Chris?“ zeptal jsem se.

„Stará se o mámu,“ řekl Tanner. „Zase má potíže s žaludkem.“

„Je v pohodě?“

Rico pokrčil rameny. „Možná. Ještě se neví.“

„Oxi!“ křikl Gordo z kanceláře. „Doprav svůj zadek semhle!“

„Oye,“ řekl Rico s malým úsměvem. „Dávej si pozor, papi. Někdo má dneska náladu pod psa.“

Znělo to tak. Gordo zněl napjatě, drsně. Dělalo mi to starosti. Ne kvůli sobě, ale kvůli němu.

„Prostě je nakrknutý, že Ox potřebuje příští týden volno kvůli škole,“ zabručel Tanner. „Víš, jaký je, když tu Ox není.“

Cítil jsem se hrozně. „Možná bych mohl…“

„Zavři zobák,“ uťal mě Rico a přitiskl mi prsty na rty. Cítil jsem pachuť oleje. „Potřebuješ se soustředit na školu. Gordo si nějak poradí. Vzdělání je důležitější než jeho pocuchaný brka. Jasný?“

Kývl jsem a on spustil ruku.

„Budem v pohodě,“ řekl Tanner. „Prostě udělej ty testy a budem mít celé léto, jo?“

„Oxi!“

Rico zabrblal něco španělsky. Měl jsem takový pocit, že nadává Gordovi do zkurvených zabedněných diktátorů. Zjistil jsem, že španělské nadávky se učím snadno.

Zamířil jsem dozadu do dílny, kde Gordo seděl ve své kanceláři. Čelo měl zkrabacené a jedním prstem ťukal do klávesnice. Tanner tomu říkal datlování. Gordovi to nepřipadalo legrační.

„Zavři dveře,“ řekl, aniž by vzhlédl.

Poslechl jsem a posadil se na prázdnou židli na druhé straně pracovního stolu.

Nic neříkal, takže jsem si vyvodil, že bych asi měl začít já. Gordo takový někdy býval. „Jsi v pořádku?“

Zaškaredil se na obrazovku počítače. „V pohodě.“

„Na to sebou dost šiješ.“

„Jsi k potrhání, Oxi.“

Pokrčil jsem rameny. Věděl jsem, že nejsem zábavný. Nevadilo mi to.

Povzdychl si a přejel si rukou přes obličej. „Promiň,“ zamumlal.

„V pořádku.“

Konečně ke mně vzhlédl. „Příští týden tě tu nechci.“

Snažil jsem se nevypadat ublíženě, ale asi se mi to moc nepovedlo. „Tak jo.“

Zatvářil se zaskočeně. „Ježíši, Oxi, takhle jsem to nemyslel. Příští týden máš zkoušky.“

„Já vím.“

„A víš, že součástí dohody s tvojí mámou je, že neutrpí tvoje známky, jinak tu nebudeš moct makat.“

„Já vím.“ Byl jsem podrážděný a neskrýval jsem to.

„Já prostě… já nechci…“ Zasténal a rozvalil se na židli. „V tomhle fakt plavu.“

„V čem?“

Pokynul mezi námi. „V tomhle.“

„Vedeš si dobře,“ řekl jsem tiše. V tomhle. V tom být mým bráchou nebo tátou. Neřekli jsme to nahlas. Nemuseli jsme. Oba jsme věděli, jak si stojíme. Bylo prostě jednodušší nemluvit o tom. Protože jsme byli chlapi.

Přimhouřil oči. „Jo?“

„Jo.“

„Co známky?“

„Dvojky. Jedna trojka.“

„Dějiny?“

„Jo. Zkurvený Stonewall Jackson.“

Zasmál se, dlouze a hlasitě. Gordo se vždycky směje bouřlivě, i když to dělá vzácně. „Nedovol, aby to slyšela tvoje máma.“

„Ani za život.“

„Takže v létě na plný úvazek?“

Zazubil jsem se na něj. Nemohl jsem se dočkat dlouhých dnů. „Jo. Jasně, Gordo.“

„Sedřu z tebe kůži, Oxi.“ Vrásky na čele se mu vyhladily.

„Můžu se… můžu se i tak příští týden zastavit?“ zeptal jsem se. „Já ne… já prostě…“ Slova. Slova byla můj nepřítel. Jak říct, že tady se cítím nejbezpečněji. Tady se cítím nejvíc doma. Tady mě nikdo nesoudí. Tady nejsem zkurvený debil. Nejsem zbytečnost. Chtěl jsem toho říct tolik, příliš, a zjišťoval jsem, že doopravdy nedokážu říct vůbec nic.

Jenže tohle byl Gordo a já nemusel. Vypadal, že se mu ulevilo, i když naoko promluvil znovu přísně. „Žádná práce v dílně. Přijdeš sem a budeš se učit. Žádné flákání. Myslím to vážně, Oxi. Chris nebo Tanner ti můžou pomoct se zkurveným Stonewall Jacksonem. Tyhle sračky jim jdou líp než mně. Rica se na nic neptej. Nikam se nedostaneš.“

Tlak v mém hrudníku polevil. „Díky, Gordo.“

Protočil očima. „Padej odsud. Máš práci.“

Zasalutoval jsem, protože jsem věděl, že to nesnáší.

A protože jsem měl dobrou náladu, předstíral jsem, že jsem ho neslyšel zamumlat: „Jsem na tebe pyšný, kluku.“

Až později jsem si vzpomněl, že jsem mu neřekl o Bennettových.

Domů jsem šel pěšky. Slunce pronikalo stromy, malé stínky listí na mojí kůži. Napadlo mě, jak starý ten les asi je. Mně připadal starověký.

Joe na mě čekal na polní cestě, přesně tam, kde včera. Kulil oči a ošíval se. Ruce držel schované za zády. „Věděl jsem, že jsi to ty!“ řekl. Hlas měl pronikavě vysoký a vítězoslavný. „Začínám se zlepšovat v…“ Uťal svá slova zakašláním. „Ach. V. Dělání věcí. Jako… v tom, že… vím… že tu jsi.“

„To je dobře,“ řekl jsem mu. „Zlepšovat se je vždycky dobré.“

Jeho úsměv byl oslnivý. „Pořád se zlepšuju. Jednou budu vůdce.“

„Čeho?“

Znovu vykulil oči. „Sakra.“

„Prosím?“

„Ach. Dárky!“

Zamračil jsem se. „Dárky?“

„No, dárek.“

„Pro koho?“

„Pro tebe?“ Zamžoural na mě. „Pro tebe.“ Prudce zrudl. Na kůži mu naskákaly červené skvrny až k linii vlasů. Oči sklopil k zemi. „K tvým narozeninám,“ zamumlal.

Dárky jsem dostal od chlapů v dílně. A od mámy taky. Nikdo jiný mi nikdy dárek nedal. Takové věci dělali kamarádi. Nebo rodina. „Ach,“ řekl jsem. „No páni.“

„Jo. Páni.“

„To schováváš za zády?“

Zrudl ještě víc a odmítal se na mě podívat. Jednou kývl.

Slyšel jsem ptáky nad námi. Křičeli, dlouze a hlasitě.

Dal jsem mu čas, který potřeboval. Netrvalo to dlouho. Viděl jsem, jak ho zaplavuje odhodlání, jak napřimuje ramena. Zvedl hlavu do výšky. Rázně vykročil vpřed. Nevěděl jsem, čeho jednou bude vůdce, ale bude v tom dobrý. Doufal jsem, že nezapomene být laskavý.

Napřáhl ruku. Držel v ní černou krabici ovázanou malou modrou stužkou.

Z nějakého důvodu jsem byl nervózní. „Já pro tebe nic nemám,“ přiznal jsem tiše.

Pokrčil rameny. „Moje narozeniny to nejsou.“

„A kdy je máš?“

„V srpnu. Na co se vůbec – šiškote. Prostě si tu krabici vem!“

Poslechl jsem. Byla těžší, než jsem čekal. Přehodil jsem si pracovní košili přes rameno a on přistoupil blíž. Zhluboka se nadechl a zavřel oči.

Rozvázal jsem stuhu a vzpomněl si na šaty, které si matka vzala jednou v létě, když mi bylo devět, na piknik. Jejich lem zdobily malé mašličky a ona se smála, když mi podávala sendvič a bramborový salát. Potom jsme si lehli na záda a já jí ukazoval různé tvary v oblacích a ona řekla: „Dny, jako je tenhle, mám nejradši.“ A já odpověděl: „Já taky.“ Ty šaty už si na sebe nikdy znovu nevzala. Jednou jsem se jí na ně zeptal. Řekla, že se náhodou roztrhly. „Nemyslel to tak,“ řekla. Tehdy mě popadl obrovský, strašlivý hněv a já nevěděl, co si s ním počít. Nakonec ale polevil.

A teď ta stuha. Držel jsem ji v ruce. Byla teplá.

„Lidi jsou někdy smutní,“ řekl Joe a opřel se mi čelem o paži. Znělo to, jako by hluboko v krku zakňučel. „A já nevím co s tím. Bylo to všecko, co jsem kdy chtěl. Zbavit je smutku.“

Otevřel jsem krabici. Uvnitř byla pečlivě složená černá plstěná látka. Měl jsem pocit, že se pod ní ukrývá nějaké velké tajemství, a chtěl jsem ho odhalit víc než cokoli jiného ve svém životě.

Rozbalil jsem plsť. Uvnitř ležel vlk z kamene.

Byla to malá, těžká věc a neuvěřitelně detailně propracovaná. Vlk seděl s huňatým ohonem stočeným okolo sebe. Měl trojúhelníkové uši a já cítil, že by sebou měly cukat. Jeho tlapky měly ostré drápky a černé polštářky. Hlava nakloněná na stranu odhalovala šíji. Kámen byl tmavý a mě krátce napadlo, jakou barvu by asi měl, kdyby byl živý. Jestli by měl na nohách bílé skvrnky. Jestli by jeho uši byly černé.

Ptáci nad našimi hlavami ztichli a já přemítal, jestli může svět zatajit dech. Přemítal jsem o tíze očekávání.

Přemítal jsem o spoustě věcí.

Vzal jsem vlka do ruky. Dokonale do ní padl.

„Joe.“ Můj hlas zněl drsně.

„Jo?“

„Ty… tohle je pro mě?“

„Jo?“ Jako by to byla otázka. Potom jistěji: „Jo.“

Chystal jsem se mu říct, že je to příliš. Že si tu věc musí vzít zpátky. Že mu nikdy nebudu moct dát na oplátku nic podobně krásného, protože jediné krásné věci, které jsem vlastnil, jsem mu dát nemohl. Svoji matku. Gorda. Rica, Tannera a Chrise. Byli to jediné, co jsem měl.

Ale on přesně to čekal. Viděl jsem to na něm. Čekal, že odmítnu. Že mu jeho dárek vrátím a řeknu mu, že ho nemůžu přijmout. Ruce mu cukaly a kolena se klepala. Byl bledý a hryzal se do rtu. Nedostávalo se mi slov, proto jsem řekl: „Je to pravděpodobně ta nejkrásnější věc, jakou mi kdo kdy dal. Děkuju.“

„Fakt?“ zachraptěl.

„Fakt.“

A pak se rozesmál. Zaklonil hlavu a smál se a ptáci se znovu rozezpívali a smáli se spolu s ním.

Ten den jsem poprvé navštívil dům na konci cesty. Joe mě vzal za ruku a mluvil a mluvil a šel a šel. Když jsme dorazili k mému domu, ani nezastavil. Aniž by třeba jen zpomalil krok, minuli jsme ho.

Před větším domem už nestály stěhovací vozy. Vstupní dveře zely dokořán a já zevnitř slyšel hudbu.

Když se mě Joe pokusil vytáhnout nahoru na verandu, zůstal jsem stát.

„Co to děláš?“ uhodil na mě Joe způsobem, na který už jsem si začínal zvykat.

Vlastně jsem nevěděl. Připadalo mi prostě neslušné jen tak nakráčet k někomu domů. Byl jsem dobře vychovaný. Ale dokonce i moje chodidla mě svrběla nutkáním udělat další krok a další a další. Často jsem bojoval sám se sebou kvůli drobnostem. Kvůli tomu, co je správné a co není. Co je přijatelné a co není. Kde je moje místo a jestli tam patřím.

Cítil jsem se malý. Oni byli bohatí. Měli auta. Měli dům. Už přes okna jsem viděl hezké věci jako tmavé kožené gauče a dřevěný nábytek, který nebyl poškrábaný ani popraskaný. Všechno bylo hezké a čisté a báječné na pohled. Já byl Oxnard Matheson. Měl jsem špinavé, černé nehty. Umazaný oděv. Okopané boty. Rozumu jsem neměl zrovna nazbyt, a jestli se dalo věřit tatínkovi, neoplýval jsem ani ničím jiným. Moje hlava si neuměla poradit s mým srdcem a byl jsem chudý. Nežili jsme zrovna ze státní podpory, ale neměli jsme k tomu daleko. Nedokázal jsem snést představu, že tohle je charita.

A neznal jsem je. Bennettovy. Mark byl můj kamarád a Joe možná taky, ale vůbec jsem je neznal.

Jenže pak Joe řekl: „Je to v pořádku, Oxi.“ A já řekl: „Jak jsi to věděl?“

Řekl: „Protože svého vlka bych nedal jen tak někomu.“ Začervenal se a odvrátil pohled.

A já měl pocit, že mi v jeho slovech uniká něco většího.

Elizabeth si notovala se starou písní Dinah Shoreové, která zněla z desky na stařičkém gramofonu. Skladba praskala a přeskakovala a vynechávala, ona však přesně věděla, kde se to stane, a když píseň znovu spustila, hned se k ní zase připojila. „Nevadí mi být osamělá,“ zpívala zastřeným hlasem, „když mi mé srdce říká, že i ty jsi osamělý.“

Bože, ovládla mě bolest.

Pohybovala se po kuchyni a letní šaty kolem ní lehce a vzdušně vířily.

Kuchyň byla krásná. Samý kámen a staré dřevo. Nedávno ji vypulírovali, takže se všechno lesklo jako nové.

Ostatní jsem slyšel na zadním dvorku. Smáli se a já se skoro uvolnil.

Dinah Shoreová se přestala cítit osaměle a Elizabeth na nás pohlédla. „Líbí se ti ta písnička?“ zeptala se mě.

Kývl jsem. „Bolí, ale tak nějak hezky.“

„Zpívá v ní o tom, jaké to je zůstat sám,“ řekla. „Když ostatní jdou do války.“

„Zůstat sám, nebo být opuštěn?“ zeptal jsem se a vzpomněl si na otce. Elizabeth a Joe strnuli a skoro stejným způsobem naklonili hlavu na stranu.

„Ach, Oxi,“ řekla a Joe mě znovu vzal za ruku. „To není to samé.“

„Někdy.“

„Zůstaneš na večeři,“ řekla. „Nedělní večeře je tradice.“

Já moc tradic neměl. „Nerad bych byl na obtíž.“

Řekla: „Vidím, že jsi otevřel svůj dárek.“ Jako bych vůbec nepromluvil.

Joe se na ni zazubil. „Strašně se mu líbil!“

„Říkala jsem ti to.“ Podívala se na mě. „Dělal si starosti.“ V pozadí znovu spustila Dinah Shoreová a Elizabeth začala řezat okurky na tenké plátky.

Joe se začervenal. „Ne, nedělal.“

Zadními dveřmi prošel Carter. „Jo, dělal.“ Tenkým, rozechvělým hláskem řekl: „Co když ho bude nenávidět? Co když není dost cool? Co když mě bude mít za lůzra?“

Joe se na něj zamračil a mně se zdálo, jako bych hluboko z jeho nitra slyšel burácení. „Sklapni, Cartere!“

„Chlapci,“ varovala Elizabeth.

Carter protočil očima. „Hej, Oxi. Máš Xbox?“

Joe se zasmál. „Ha! Rýmuje se to. Ox a Xbox.“ Pustil moji ruku a ze zásuvky vedle sporáku začal vytahovat příbory.

Promnul jsem si rukou zátylek. „Ehm. Ne? Myslím, že mám Segu.“

„Chlape. Retro.“

Pokrčil jsem rameny. „Nemám na takové věci moc času.“

„Uděláme si ho,“ řekl. Z kredence vytáhl plastové kelímky. „Stejně se tě musím vyptat na školu. Kelly a já začneme příští rok chodit s tebou.“

„Přál bych si, abych mohl taky,“ zabručel Joe temně.

„Znáš pravidlo,“ řekla Elizabeth. „Až do dvanácti se budeš učit doma. Už jenom rok, zlato.“

Náladu mu to nespravilo. Na druhou stranu, já se doma nikdy neučil, takže jsem nevěděl, jestli je to dobrá věc, nebo ne.

„Oxi, pozvi svoji matku, dobře?“ požádala Elizabeth, zatímco se točila sem a tam mezi kuchyňskými pulty. Sem a tam.

„Je v práci,“ řekl jsem a nebyl si jistý, co mám dělat. Všichni se pohybovali, jako by tu žili už celou věčnost. Já stál jako solný sloup. Nebo jako vůl. Nebyl jsem si jistý co z toho.

„Takže příště,“ řekla, jako by nějaké příště mělo být.

„Protože je to tradice?“

Usmála se na mě a já v ní uviděl Joea. „Přesně tak. Chápeš rychle.“

Najednou jsem si začal silně uvědomovat, jak vypadám. „Na tohle nejsem zrovna oblečený.“ Prohrábl jsem si rukou vlasy, potom jsem si vzpomněl, že mám špinavé prsty.

Mávla na mě. „Nejsme nijak formální, Oxi.“

„Jsem špinavý.“

„Spíše dobře zažitý. Odnes to ven, dobře? Thomas a Mark tě rádi uvidí.“ Podala mi misku s ovocem a já ji sevřel spolu s krabicí, která ukrývala kamenného vlka. Joe se mě pokusil následovat ven, ale zastavila ho. „Ty zatím zůstaneš tady se mnou. Potřebuju pomoc. Oxi, jen běž.“

„Ale, mami…“

Prošel jsem zadními dveřmi. Na trávě stál velký stůl. Zakrýval ho červený ubrus, v rozích zatížený starými knihami. Kelly okolo stolu rozkládal židle. „V pohodě?“ zeptal se mě, když jsem postavil ovoce na stůl.

„Věci se dějí… rychle,“ řekl jsem.

Zasmál se. „A to ještě nevíš zdaleka všechno.“ A jako by mi to chtěl dokázat, řekl: „Táta s tebou chce mluvit.“

„Ach. O čem?“ Zavzpomínal jsem, jestli jsem už stačil udělat něco špatně. Nedokázal jsem z paměti vydolovat všechno, co jsem včera řekl. Moc toho nebylo. Možná v tom byl problém.

„Nic se neděje, Oxi. Není tak děsivý, jak vypadá.“

„Lháři.“

„No, jo. Ale dobře, že už to víš. Všechno to usnadní.“ Najednou se zasmál, jako by zaslechl něco legračního. „Jo, jo, jo,“ řekl a mávl na mě.

Grilovali, Mark a Thomas. Zoufale jsem si chtěl jít stoupnout k nim. Pokecat si. Jako bych sem patřil. Sebral jsem odvahu.

V tu chvíli se však Mark otočil a vykročil ke mně. „Promluvíme si později,“ řekl a stiskl mi rameno. Než jsem mohl cokoli říct, nechal mě samotného s Thomasem. Thomas byl skoro o deset centimetrů vyšší než já a v oblasti hrudníku, paží a nohou o dobrých dvacet kilo těžší. Já většinu lidí převyšoval, dokonce už v šestnácti. Thomas byl přesto větší.

Zadíval se na krabici v mé ruce. „Joe uvázal tu stuhu sám,“ řekl. „Nedovolil, aby mu někdo pomohl.“ Možná postačí upřímnost. „Skoro jsem mu řekl, že si tu věc nemůžu vzít.“

Zvedl jedno obočí. „A pročpak?“

„Připadá mi… vzácná.“

„Taky je.“

„Tak proč?“

„Co proč?“

„Proč mi ji dal?“

K zbláznění. „Proč ne?“

„Já žádné vzácné věci nemám.“

„Jestli to chápu dobře, žiješ s matkou.“

„Ano.“ A pak jsem pochopil, jak to myslí. „Aha.“

„Všichni máme právo mít jisté věci, které jsou jenom naše.“ Mávnutím přivolal Kellyho ke grilu. „Projděme se, Oxi.“

Následoval jsem ho. Vedl mě pryč od domu. Mezi stromy. Muž, se kterým jsem se seznámil teprve včera. Přesto jsem ani nezaváhal. Řekl jsem si, že jednoduše hladovím po pozornosti a nic víc.

„Kdysi dávno jsme tady žili,“ řekl. „Před vámi. Carterovi byly teprve dva roky, když jsme odešli. Neplánovali jsme být pryč tak dlouho. To je na životě tak legrační. A tak děsivé. Připlete se ti do cesty, a pak jednoho dne otevřeš oči a uběhlo deset let. Dokonce víc.“ Natáhl ruce a přejel s nimi po šrámech v kůře stromu. Jeho prsty do těch rýh skoro dokonale zapadly a já uvažoval, co asi ty škrábance způsobilo. Vypadaly jako stopy po drápech.

„Proč jste odjeli?“ zeptal jsem se, i když jsem na to neměl právo.

„Povinnost volala. Odpovědnost, kterou jsme nemohli ignorovat, ať už jsme se snažili sebevíc. Moje rodina žije ve zdejších lesích už hodně dlouho.“

„Musí být hezké být zase doma.“

„Je,“ řekl. „Mark sem občas zaskočil, aby všechno zkontroloval, ale nebylo to stejné, jako když se těch stromů dotýkám sám. Uchvátil jsi ho, víš?“

„Marka?“

„Ovšem. Jeho taky. Myslíš si, že jsi dobře schovaný, Oxi, ale tolik toho stavíš na odiv. Výrazy své tváře. Nádechy. Tlukotem srdce.“

„Snažím se to nedělat.“

„Já vím, ale nedokážu přijít na to proč. Proč se schováváš?“

Protože je to tak snadnější. Protože to dělám, co si pamatuju. Protože je to bezpečnější než být venku na slunci a pouštět lidi dovnitř. Je lepší schovávat se a přemítat nad možnostmi než se odhalit a poznat pravdu.

Mohl jsem to říct. Myslím, že schopnosti jsem na to měl a slova bych taky našel. Vypravil bych je ze sebe koktavě. Zajíkavě a přidušeně a hořce. Ale dokázal bych je ze sebe vymáčknout.

Místo toho jsem neřekl vůbec nic.

Thomas se na mě tiše usmál. Zavřel oči a nastavil tvář slunci. „Tady je to jiné než kdekoli jinde,“ řekl a zhluboka se nadechl.

„Stejně mluvil i Mark, když jsme se poprvé setkali. O vůních domova.“

„Opravdu? V bistru.“

„Řekl vám o tom?“

Thomas se opět usmál. Měl hezký úsměv, ale odhaloval až moc zubů. „Řekl. Myslím, že v tobě viděl spřízněnou duši. A pak to, co jsi udělal s Joem.“

Vylekal jsem se. Ukročil jsem vzad. „Co jsem udělal? Je v pořádku? Omlouvám se. Já ne…“

„Oxi.“ Jeho hlas byl hluboký. Hlubší než dřív, a když mi jeho ruce přistály na ramenou, bylo to jako rozkaz a já se uvolnil, než jsem si to vůbec uvědomil. Napětí vyprchalo, jako by nikdy neexistovalo, a já lehce zaklonil hlavu, jako bych odhaloval krk. Zdálo se, že to překvapilo i samotného Thomase. „Jaké máš příjmení?“ zeptal se.

„Matheson.“ Vnímal jsem spodní proud paniky, jeho hlas ale byl pořád hluboký a jeho ruce byly pořád na mých ramenou a panika nedokázala vybublat na povrch.

Otevřel ústa, aby promluvil, pak je ale zase zavřel. Když znovu promluvil, zněla jeho slova rozvážně a opatrně. „Včera, když tě Joe našel. Kdo promluvil jako první?“

„On. Zeptal se mě, jestli něco cítím.“ Chtěl jsem vytáhnout vlka z krabice a znovu si ho prohlédnout.

Thomas ustoupil a spustil ruce. Zavrtěl hlavou. Na tváři měl malý úsměv, který působil skoro obdivně. „Mark tvrdil, že jsi jiný. V dobrém smyslu.“

„Nejsem nikdo,“ namítl jsem.

„Oxi, před včerejškem jsme Joea neslyšeli promluvit celých patnáct měsíců.“

Stromy a ptáci a slunce, to všechno zmizelo a já ucítil chlad. „Proč?“

Thomas se smutně usmál. „Kvůli životu a jeho hrůzám. Svět dokáže být příšerné místo.“

Dokáže. Svět. Umí být příšerný a chaotický a báječný.

A lidé umí být krutí.

Slyšel jsem, jak mi za mými zády nadávají.

Slyšel jsem, jak mi stejně nadávají přímo do očí.

Slyšel jsem to ve zvuku dveří, které za sebou otec na odchodu zavřel.

Slyšel jsem to v matčině hlase, když se zlomil.

Thomas mi neřekl, proč Joe přestal mluvit. Já se nezeptal. Neměl jsem na to právo.

Lidi umí být krutí.

Umí být krásní, ale taky krutí.

Jako by něco tak krásného nemohlo prostě být krásné. Taky to musí rozežírat a být drsné. Takovou složitost jsem nechápal.

Když jsem se ale poprvé posadil k jejich stolu, krutost jsem neviděl. Mark vlevo, Joe vpravo ode mě. Jídlo bylo naservírováno, nikdo se ale nechopil vidličky ani lžíce, proto jsem to neudělal ani já. Všechny oči se upíraly na Thomase, který seděl v čele stolu. Vál vlahý větřík. Na každého z nás se usmál a snědl první sousto.

My ostatní ho následovali.

Krabici s vlkem z kamene jsem měl na klíně.

A Joe. Joe říkal věci jako Mám rád, když to ve filmech bouchá, jako bum a tak a Co myslíš, že se stane, když si prdneš na měsíci? a Jednou jsem spořádal čtrnáct tacos, protože Carter tvrdil, že to nedokážu, a pak jsem se celé dva dny nemohl hnout.

Říkal:

Maine bylo Maine. Chybí mi moji kamarádi, ale teď mám tebe.

To není srandovní! Já se nesměju!

Můžeš mi podat hořčici, než ji Kelly všecku sežere, ten hňup?

Říkal:

Jednou jsme vyrazili do hor sáňkovat.

Videohry mi vůbec nejdou, ale Carter tvrdí, že se zlepším.

Vsadím se, že umím utíkat rychleji než ty.

Říkal:

Můžu ti prozradit tajemství?

Někdy mám noční můry a nepamatuju si je.

Někdy si je pamatuju všechny.

Stůl ztichl, ale Joe měl oči jenom pro mě.

Odpověděl jsem: „I já mívám zlé sny. Ale potom si vzpomenu, že jsem vzhůru, a když jsem vzhůru, zlé sny na mě nemůžou. A pak se cítím líp.“

„Dobře,“ řekl. „Dobře.“

Všechny závěrečné zkoušky jsem zvládl. Naser si, Stonewall Jacksone.

fešák/naser si

Moje matka se sBennettovými seznámila uprostřed léta, na jedné znedělních večeří. Byla stejně nervózní jako předtím já. Přejížděla si rukama po šatech auhlazovala je. Natočila si vlasy na prst. Řekla: „Připadají mi tak elegantní.“ Ajá se zasmál, protože takoví byli azároveň takoví nebyli vůbec.

Máma se úzkostně usmála, když ji Elizabeth objala. Později spolu vkuchyni pily víno, máma se hihňala atvář měla zrůžovělou pitím aštěstím.

Thomas pracoval zdomova. Nikdy jsem nepochopil, co přesně dělá, ale uprostřed noci neustále visel na telefonu avolal lidem vJaponsku nebo vAustrálii, brzy ráno naopak telefonoval do New Yorku ado Chicaga.

„Finance,“ řekl Carter apokrčil rameny. „Prachy něco něco blá blá nuda. Na tomhle levelu nemůžeš natáhnout brka, Oxi. Je to až moc snadný.“

Elizabeth malovala. Tvrdila, že to léto je ve své zelené fázi. Všechno bylo zelené. Na starém crosleyi si pustila desku aříkala věci jako „Dneska, dneska, dneska“ a„Někdy přemýšlím“, apak se pustila do díla. Byl to jeden kontrolovaný chaos aobčas měla barvu vobočí ana tváři úsměv.

„Prý je dobrá,“ řekl mi Kelly. „Její patlanice visí vmuzeích. Neříkej jí, že jsem to řekl, ale mně to všecko připadá na jedno brdo. Chci říct, ijá dokážu nacákat barvu na plátno. Kde jsou moje prachy asláva?“

Po práci jsem šel po polní cestě, kde na mě čekal Joe. „Hej, Oxi,“ řekl ana tváři měl tak velký, obrovský úsměv.

Bývaly dny, kdy jsem knim nesměl. Dva nebo tři nebo čtyři dny vřadě. „Je to čas pro rodinu, Oxi,“ říkala Elizabeth. Nebo Thomas řekl: „Dneska vnoci necháme děti doma, Oxi. Vrať se vúterý, dobře?“

Chápal jsem to, protože já kjejich rodině nepatřil. Nevěděl jsem, co pro něj představuju, takže ikdyž to bolelo, potlačil jsem to. Nepotřeboval jsem další bolest. Měl jsem dost vlastního utrpení, než abych kněmu přidával další. Aoni to nemínili zle, aspoň si to nemyslím. Oněkolik dní později jsem zase našel Joea, jak na mě čeká na cestě. Pokaždé mě objal ařekl: „Chyběl jsi mi.“ Ajá ho doprovodil domů aElizabeth pokaždé řekla: „Tady je náš Ox.“ AThomas pokaždé řekl: „Jsi vpořádku?“ Anajednou to bylo, jako by se vůbec nic nestalo.

Ty noci jsem lehával vposteli, ztracený vmyšlenkách, azdálky se ke mně nesly zvuky, ve kterých jsem, jak se mi zdálo, rozpoznával vlčí vytí. Měsíc byl kulatý aplný aozařoval můj pokoj jako slunce.

Nikdy nechodili ke mně domů. Já je nikdy nepozval aoni oto nepožádali. Nikdy jsem otom doopravdy nepřemýšlel.

„Pořád se chystáš jít dneska dřív?“ zeptal se mě Gordo jednoho parného dne ke konci srpna.

Vzhlédl jsem od alternátoru, který jsem opravoval. „Jo. Registrace. Už.“ Přinesl jsem si věci na převlečení, abych nesmrděl kovem aolejem.

„Tvoje máma pracuje?“

„Jo.“

„Mám jít stebou?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zvládnu to.“

„Třetí ročník. Fuška.“

Protočil jsem očima. „Sklapni, Gordo.“

„Vezmeš ssebou toho fešáka, papi?“ zakřičel Rico přes dílnu.

Zrudl jsem, ikdyž onic nešlo.

Gordo přimhouřil oči. „Jakého fešáka?“

„Náš velký kluk si našel pořádný kus,“ řekl Rico. „Tanner je zahlíd před pár nocemi.“

Zasténal jsem. „To byl jenom Carter.“

„Carter,“ povzdychl si Tanner roztouženě.

„Carter?“ zeptal se Gordo. „Kdo je to? Chci se sním setkat. Ve své kanceláři, abych si ho mohl pořádně proklepnout. Sakra, Oxi. Doufám, že používáš zkurvené kondomy.“

„Jo,“ řekl Chris. „Dej si bacha, abys používal ty zkurvené kondomy, ne ty normální. Jsou lepší. Pro kurvení.“

„Trefa!“ zařval Rico.

„Všecky vás nenávidím,“ zabrblal jsem.

„Že ti není hanba lhát,“ řekl Tanner. „Miluješ nás. Jsme tvoje radost aštěstí.“

„Takže sním šoustáš?“ vyzvídal Gordo zamračeně.

„Ježíši, Gordo. Ne. Šli jsme koupit pizzu, aby ji mohl vzít domů bráchům. Jsme kamarádi. Právě se přistěhovali. Takhle se oněho nezajímám.“ Ikdyž by to žádná oběť nebyla. Koneckonců mám oči.

„Jak jste se seznámili?“

Vlezlý parchant. „Nastěhovali se do toho starého domu vedle našeho. Nebo se do něho spíše vrátili. To ještě tak docela nevím. Bennettovi. Slyšel jsi onich?“

Anajednou se stala divná věc. Viděl jsem Gorda naštvaného. Viděl jsem ho řehtat se tak, až si cvrnknul do kalhot. Viděl jsem ho rozrušeného. Viděl jsem ho smutného.

Ještě nikdy jsem ho ale neviděl vyděšeného. Ničím.

Gordo se ničeho neděsil. Ani jednou od chvíle, co jsem se sním seznámil, když mě tatínek vzal poprvé do dílny aGordo řekl: „Hej, chlape, hodně jsem otobě slyšel, co kdybychom si my dva dali limonádu zautomatu?“ Ani jedinkrát. Kdyby se mě někdo zeptal, řekl bych, že Gordo neví, co je strach, třebaže bych věděl, jak směšně to zní.

Jenže teď byl Gordo vyděšený. Vytřeštil oči azobličeje mu vyprchala barva. Trvalo to deset vteřin. Možná patnáct nebo dvacet. Apak bylo po všem, jako by se to nikdy nestalo.

Ale já to viděl.

„Gordo…“

Obrátil se na podpatku, napochodoval do své kanceláře aprásknul za sebou dveřmi.

„Co to, kurva?“ zeptal se Rico výstižně.

„Žárlivec,“ zabručel Tanner.

„Drž hubu, Tannere,“ varoval ho Chris apohlédl na mě.

Já jenom zíral na zavřené dveře.

„Omlouvám se,“ řekl jsem později Gordovi. „Ať už jsem udělal cokoli.“

Povzdychl si. „Není to tvoje vina, kluku. Potřebuju… Můžeš si najít jiné kámoše? Nestačíme ti my?“ Znělo to, jako by se cítil mizerně.

„Není to stejné.“

„Musíš být opatrný.“

„Proč?“

„Zapomeň na to, Oxi. Dávej na sebe pozor.“

„Měla jsem divný telefonát od Gorda,“ řekla máma jednou vnoci.

„Jaký?“

„Chtěl, abych tě nepouštěla knašim sousedům.“

„Cože?“

Tvářila se zmateně. „Prý jsou snimi potíže.“

„Mami…“

„Řekla jsem mu, ať si hledí svého.“

„Něco ho nasralo,“ řekl jsem.

Zamračila se. „Dávej si pozor na pusu. Nejsi vgaráži.“

Rozrazil jsem dveře do kanceláře. „Co máš, kčertu, za problém?“

„Jednou mi poděkuješ,“ řekl. Neodvrátil se od počítače. Jako by pro mě neměl ani zkurvenou minutu.

„Škoda, že máma má uprdele, co si ty myslíš. Řekla, že jsem dost starý na to, abych se rozhodoval sám.“

To upoutalo jeho pozornost. Nasralo ho to.

Vypochodoval jsem ze dveří.

Chtěl mě každý den po práci odvézt domů. Vysmál jsem se mu ařekl mu, ať si nasere.

„Oxi! Podívej, kolik hranolek si dokážu nacpat do pusy!“ Načež si jich Joe napěchoval do své dokořán otevřené tlamy aspoň třicet, přičemž vydával tiché chroptivé zvuky.

„Hnus,“ zasténal Carter. „Aproto tě nepouští mezi lidi.“

Kelly si odfrkl. „Jenom se snažíš udělat dojem na servírku.“

Carter mu zasadil ránu do ramene. „Je to kus. Chodí knám do školy, Oxi?“

„Myslím, že jo. Do posledního ročníku.“

„Tak tuhle zkusím letos vojet.“

„Ach ta mladá láska,“ povzdychl si Mark. „Joe, nestrkej si hranolky do nosu.“

„Vojet?“ zeptal se Kelly nevěřícně. „Chlape. Hnus.“

„Ach, omlouvám se, že jsem urazil tvoje delikátní city. Chtěl jsem tím říct, pomilovat se sní.“

„Prosím, neříkej otom nic Thomasovi ani Elizabeth,“ poprosil mě Mark. „Jsem dobrý strýček, přísahám.“

„Oxi, hej, Oxi! Jsem hranolkový mrož. Koukni! Koukni…“

Všichni najednou strnuli. Markovy ruce se na stole zaťaly vpěst. „Zůstaňte tady,“ zavrčel. Vstal avyšel ze dveří, než jsem mohl promluvit.

„Co to, kčertu?“ zeptal jsem se.

Kelly se ho pokusil následovat, ale Carter ho zadržel. „Pusť mě, Cartere!“

„Ne,“ řekl Carter. „Zůstaneme tady. Ox aJoe. Víš to.“

Kelly kývl azůstal stát se založenými pažemi ustolu jako nějaký bodyguard.

Podíval jsem se ven zokna bistra.

Mark byl na opačné straně ulice. SGordem. Neměli radost ztoho, že jeden druhého vidí.

„Zkurvysyn,“ zamumlal jsem.

Vysoukal jsem se ven zboxu. Kelly mě chytil za paži ařekl: „Ne, Oxi, nemůžeš prostě…“ Já na něj ale prudce zavrčel aon vykulil oči acouvl.

„Joe, zůstaň tady,“ vyštěkl jsem přes rameno.

Joe přimhouřil oči aotevřel ústa, aby něco odsekl, já ho ale uťal ařekl Kellymu, ať na něj dohlédne. Carter vstal abeze slova mě následoval ven ze dveří.

Jak jsem se blížil, zachytil jsem kousky aútržky jejich rozhovoru. Chyběl mi kontext, neměl jsem jak pochopit, očem mluví. Viděl jsem zuřivost vGordově obličeji. Markovu drsně zaťatou čelist.

„Gordo, není to stejné…“

„Odešel jsi. Já tohle město chránil aty jsi, kurva, zmizel…“

„Museli jsme, nemohli jsme…“

„Obklopím ho ochranami. Zesílím ty okolo jeho domu. Nikdy…“

„Je to jeho volba, Gordo. Je dost starý na to, aby…“

„Vynechte ho ztoho. Není toho součástí.“

„Víš, co se stalo Joeovi. Pomáhá Joeovi, Gordo. Spravuje ho.“

„Gordo!“

„Nejde tu onás…“

„Sakra tak to ale vypadá.“

Table of Contents

zrnka prachu/chladný kov

katalyzátor/snění při vědomí

tornádo/mýdlové bubliny

vlk z kamene/dinah shoreová

fešák/naser si