Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

MICHAEL ATAMANOV

Obránce perimetru

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

Temný bylinkář

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

Ohýbači reality

Odpočet

Vnější hrozba

Zásadní změna

Pavučina světů

Skok do neznáma*

PAVEL KORNĚV

Pouť mrtvého

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

VASILIJ MAHANĚNKO

Cesta šamana

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

Galaktogon

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

ALEXEJ OSADČUK

Mirror World

Projekt Každodenní rutina

Citadela

Pouť vyděděnce

Soumračný obelisk

Zakladatel

ROS PER

Alfa Řím

Volper

Skurfaifer*

ZUZANA STRACHOTOVÁ & TOMÁŠ KOŠEK

HEX

HEX: Bažina*

*připravujeme

Alpha Rome

Book #1: Volper

Copyright © Ros Per 2021

Translation © Danuše Víšková, 2024

Cover © Ivan Khivrenko, 2021

ISBN epub 978-80-7594-542-6

ISBN mobi 978-80-7594-543-3

Kapitola 1.

Tohle je jen začátek

Víko kapsle se s tichým zasyčením zavřelo a přerušilo tak kontakt s okolním světem.

Hotovo. Už nebylo cesty zpátky. Pečlivě jsem o všem přemýšlel a nechal si hlavou projít mnoho různých scénářů. Neměl jsem žádnou jinou možnost. Jediné, co zbývalo, bylo vykročit do neznáma, odkud jsem již neměl šanci vrátit se ke svému předchozímu životu.

Obklopila mě hustá mlha. Pohltila mě natolik, že jsem nebyl s to cítit váhu vlastního těla. V dálce, na samotném okraji mého vědomí, se objevilo světlo. Zprvu bylo mikroskopické, poté se začalo každou vteřinou zvětšovat, až doslova bleskovou rychlostí naplnilo celou mou mysl.

„Vítejte v Alfa Římě,“ oznámil hlas v mé hlavě. „Zahajuji načítání dat kapsle… Načítání dokončeno. Zdravotnická kapsle ANV-734685-EK3573, bez režimu odpojení… Chyba! Odesílám požadavek správě serveru… Obdržena dodatečná smlouva… Výňatek ze smlouvy: Vladimír Ignatěnko podepsal smlouvu s administrátory projektu Alfa Řím, ve které souhlasí s trvalým pobytem na serverech patřících administrátorům a zrušením 19hodinového herního limitu, který byl zaveden v souladu s vyhláškou č. 17554 Ministerstva zdravotnictví. Tato smlouva byla podepsána na základě lékařské zprávy Vladimíra Ignatěnka, která nastiňuje kritický zdravotní stav související s pokročilým věkem pana Ignatěnka. Aby získal přístup k trvalému pobytu na serverech projektu Alfa Řím, souhlasí pan Ignatěnko se zrušením možnosti směňovat herní výdělky za skutečnou měnu a získávat herní bonusy za skutečnou měnu, stejně jako s placením za přístup ke hře po dobu následujících dvaceti let. Jsou tyto informace správné?“

„Ano, jsou správné.“

Inu, co jiného jsem měl dělat? Ačkoliv byla moderní medicína na velmi pokročilé úrovni, stále nenabízela mnoho možností, jak si ve 107 letech prodloužit život. Doktoři mi dávali dva až pět let normálního života, možná dokonce deset, za předpokladu, že mi umožní žít ve zdravotnické kapsli. V průběhu let jsem nashromáždil velké jmění, ale bohužel jsem neměl nikoho, komu bych je mohl zanechat.

Žádnou rodinu… No, to nebyla tak docela pravda. Měl jsem rodinu, vlastně docela velkou, hlavně samá vnoučata a pravnoučata, která byla samozřejmě pyšná, že mají dědečka, jako jsem já, ale i přesto se mnou neudržovala kontakt. Má žena zemřela před asi dvaceti lety, moje děti taky, na stáří. Odešli na onen svět. Vnoučata i pravnoučata měla své vlastní rodiny. Přerušit s nimi kontakt byl vlastně můj nápad. Chtěl jsem, aby se mohli soustředit na vlastní rodinné záležitosti, a ne na seschlý pařez, který by jim po zbytek svých dní visel na krku.

Proto jsem se rozhodl ponořit do virtuální reality, abych se jednou provždy odpoutal od skutečného světa.

Tady jsem ovšem narazil. Podle poslední vyhlášky Ministerstva zdravotnictví jste mohli ve virtuální realitě přebývat maximálně 19 hodin, po jejichž uplynutí jste byli donuceni se odhlásit na minimálně čtyři hodiny. Ačkoliv bylo možné tento časový úsek rozdělit do tolika částí, kolik se vám zrovna hodilo, za každou hodinu strávenou ve virtuálním světě jste si museli udělat dvacetiminutovou pauzu v reálném světě.

 V mém případě to bylo nemožné, jelikož jsem v kapsli potřeboval být dvacet čtyři sedm. Za pomoci lékařských potvrzení, soudních procesů, smlouvy s mladou, ale prosperující společností a souhlasu s řadou herních omezení jsem získal, co jsem chtěl, a podařilo se mi vytvořit precedent, díky kterému několik vážně nemocných pacientů mohlo hrát svou roli ve virtuálním světě tak dlouho, jak se jim zachtělo.

Nicméně tohle všechno se odehrálo během několika posledních dní. Pojďme se vrátit do současnosti.

„Přejete si zahájit registraci?“

„Ano.“

„Zvolte svou preferovanou metodu interakce se systémem: hlas, myšlenky, gesta, jiné. Pozor! Pokud zvolíte jiný způsob interakce, budete muset manuálně sestavit seznam základních příkazů.“

„Volím hlasové a myšlenkové příkazy.“

„Potvrzujete hlasové a myšlenkové příkazy?“

„Potvrzuji.“

„Potvrďte svou volbu použitím myšlenkového příkazu.“

Ach, ta otravná AI. Uděláte vše, co chce, a i přesto vás pětkrát požádá o potvrzení.

„Ano, potvrzuji volbu,“ řekl jsem systému ve své hlavě.

„Děkuji za váš výběr! Prosím, zvolte preferovanou metodu přijímání systémových oznámení: hlas, text, světelné signály, jiné. Pozor! Pokud zvolíte jinou metodu přijímání systémových oznámení, budete muset manuálně sestavit seznam základních možností oznámení.“

„Textová oznámení.“

„Potvrzujete, že si přejete od systému přijímat textová oznámení?“

„Potvrzuji.“

Před očima mi okamžitě začalo blikat okno.

Děkuji za váš výběr! Prosím zvolte jméno své postavy!

No, tak o tom jsem potřeboval popřemýšlet. Tohle jméno budu používat dlouho, prakticky po zbytek svého života.

Jde se na věc.

„Vladimír“

Toto jméno je již zabrané.

„Vlad“

Toto jméno je již zabrané.

„Voloďa“

Toto jméno je již zabrané.

„Ignatěnko“

Toto jméno je již zabrané.

…

…

…

„Jdi do hajzlu“

Toto jméno je již zabrané.

„Jak je možné, že už je zabrané?“

Toto jméno je již zabrané.

…

…

…

„Stalker“

Toto jméno je již zabrané.

„Děda“

Toto jméno je již zabrané.

„Starouš“

Toto jméno je již zabrané.

Do háje, copak už nezbylo žádné volné jméno? Strávil jsem pět minut snahou vymyslet naprosto stupidní jména a všechna už byla zabraná.

„Volper“

Toto jméno je dostupné! Přejete si zvolit jméno Volper?

„Ano, to si sakra piš, že přeju!!!“

Gratuluji, vaše postava se jmenuje Volper! Přál byste si změnit věk vaší postavy, nebo si zachovat svůj skutečný věk?

Změnit, rozhodně. Ale na jaký? Pokud jsem si své mládí pamatoval správně, moje síla se pořádně rozvinula zhruba mezi 25 a 35. Kdybych to zprůměroval, tak ve 30. Akorát se mi moc nelíbila kulatá čísla, tak jsem zvolil o něco mladší tělo.

„Nastav můj věk na 28.“

Vaší postavě je 28 let!

Přede mnou se objevil 3D model mé postavy. Vypadal překvapivě stejně jako já, když jsem byl mladý. Ostříhané tmavé vlasy, dlouhé o trochu víc než půl centimetru; tmavé, lehce zakřivené, ale velmi poddajné obočí; šedé oči s oříškovým nádechem; rovný nos s mírně zahnutým koncem; malé rty, jejichž koutky se zvedaly do jemného úsměvu, který mě charakterizoval jako veselý typ člověka; a mírně vyčnívající brada. Tělo samotné bylo docela napumpované, ale ne vyloženě vyrýsované. Výška zhruba 178 cm, a to bylo asi tak vše. Tělo jako tělo.

Prozkoumávání ztělesnění mého mládí bylo přerušeno novou zprávou, která se mi vznášela před očima.

Vyberte rasu vaší postavy!

1) Člověk

2) Maskovaný mutant (přizpůsobí nastavení genotypu)

3) Mutant (přizpůsobí nastavení genotypu)

4) Kyborg (počáteční implantáty jsou nainstalovány)

No páni. Vývojáři vůbec nezmínili, že bude na výběr z tolika ras. Bože, to jejich tajnůstkaření bylo k vzteku! Samozřejmě, souhlasil jsem s jejich heslem „V našem světě mají i informace svou cenu“, ale to by je vážně zabilo, kdyby mi jich aspoň trošku poskytli zdarma?

Fajn, nemělo smysl to protahovat. Musel jsem si jednu vybrat… Bylo ale vůbec o čem přemýšlet? Rozhodně jsem nechtěl být mutant. Měl jsem vůči nim silnou averzi, stejně jako vůči obalení se hardwarem. Volba byla jasná.

„Budu člověk.“

Volba přijata! Přejete si změnit vzhled vaší postavy?

Připadal jsem si jako v mokrém snu každého genového inženýra. V nabídce bylo takřka vše. Mohli jste si změnit barvu kůže, vlasů, duhovky. Vybrat si jakoukoliv pigmentaci, která vás zrovna napadla. Změnit tvar očí, tváře, končetin. Pokud jste chtěli, mohli jste dokonce zvýšit počet nebo pozměnit vzhled různých oblastí končetin a dalších částí těla, stejně jako vyměnit je za téměř jakýkoliv biologický či mechanický ekvivalent. Dokonce bylo možné upravit nebo zrekonstruovat vše až po nervový či kardiovaskulární systém.

Pro mě však byla většina tlačítek tvorby postavy neaktivní, šedá. Když jsem se na kterékoliv z nich zaměřil, vyskočila nová zpráva.

Není dostupné pro lidskou rasu.

Fajn. Nehodlal jsem mučit sám sebe. Zachovám si své původní vzezření. Když už jsem tak dlouho přežil v obyčejném lidském těle, prostě si ho nechám takové, jaké ho mám rád, beze změn. Aspoň si pak nebudu muset zvykat na změny v jeho vlastnostech.

„Dokončit beze změn.“

Zvolte své základní vlastnosti!

Síla – 5

Hbitost – 5

Výdrž – 5

Postřeh – 5

Inteligence – 5

Moudrost – 5

Štěstí – 5

Charisma – 5

Dostupné body vylepšení: 8

Vedle každé vlastnosti byla dvě tlačítka: plus a mínus. Poté, co jsem se jimi trochu proklikal, jsem zjistil, že mohu jednotlivé hodnoty nejen zvyšovat, ale také snižovat, což uvolnilo další body k jinému využití. Problém byl, že jsem nerozuměl tomu, k čemu v této hře jednotlivé vlastnosti sloužily, a nebyl jsem si jistý, že vylepšovat je na základě toho, k čemu jsem si myslel, že sloužily, by byl dobrý nápad. Mělo by pro ně přeci existovat nějaké vysvětlení, a jestliže na oficiální stránce žádné nebylo, tak by jej mělo být možné získat přímo ve hře.

Hmm… Asi musím být vážně idiot. Cožpak jsem se neujišťoval, že je tohle rozhraní plně interaktivní, když jsem zahajoval stahování?

Zaostřil jsem zrak na tlačítko „Síla“ a poslal rozhraní myšlenkový příkaz. „Informace.“

Síla je ukazatelem růstu vašich svalů a je přímo úměrná váze, kterou dokážete unést, síle vašich útoků při boji na blízko a vaší schopnosti používat těžké zbraně či nosit těžkou ochrannou výstroj.

Bingo. Takže takhle jsem mohl zjistit, které vlastnosti pro mě byly důležité, a které až tak moc ne. Jen jsem se musel rozhodnout, jaký typ člověka jsem ze své postavy chtěl vytvořit.

Dobrá tedy, pojďme číst dál.

Hbitost je ukazatelem vaší flexibility a je přímo odpovědná za skoky, přemety, jemnou motoriku a vaši schopnost vykonávat pohyby vyžadující obratnost.

Výdrž je ukazatelem odolnosti vašeho těla vůči dlouhodobému stresu a je přímo odpovědná za rychlost vzniku únavy, odolnost vůči nežádoucím účinkům a dobu trvání negativních efektů.

Postřeh je ukazatelem schopnosti vaší mysli zpracovávat signály z vnějšího světa a je přímo odpovědný za kvalitu vašeho zraku a sluchu, citlivost čichu a hmatu a za schopnost vnímat drobné detaily okolního světa.

Inteligence je ukazatelem schopnosti vašeho mozku rozumět a zapamatovávat si informace a je přímo odpovědná za rychlost učení se různým dovednostem, rychlost ztráty dříve nabytých dovedností a schopnost zpracovávat různé informace.

Musel jsem si popisek vlastnosti inteligence přečíst třikrát, než jsem přišel na to, co mi na tom textu vadilo. Popudila mě věta, která hovořila o rychlosti ztráty dříve nabytých dovedností. Ukázalo se, že existovala možnost, jak ztratit některé své dovednosti, nebylo však patrné, z jakého důvodu a jak rychle k tomu docházelo. Kruci, vůbec jsem nechápal, co s tím měla společného inteligence. Znamenalo to, že s růstem inteligence se rychlost ztráty zpomalovala, nebo to bylo naopak? Takové přemýšlení stačilo k tomu, aby se vám zavařil mozek. No nic, nemá smysl se tím zbytečně zatěžovat. Raději čtěme dál.

Moudrost je ukazatelem schopnosti vašeho mozku interagovat se světem a je přímo odpovědná za množství interakcí, které můžete provést, jejich sílu a vaši schopnost odolávat jejich dopadu.

Pro lásku boží! Co vás to, adminové, sakra popadlo, že jste vymysleli tak nudné a komplikované texty? Všechny jsem je přečetl už nejméně pětkrát a pořád jsem nerozuměl ani slovu. Z textu podle všeho vyplývalo, že moudrost byla odpovědná za něco souvisejícího se silou myšlenek a jejich kontrolou. Což znamenalo, že se zde budou nejspíš vyskytovat čtenáři myšlenek a telekinetici, nebo širší škála těchto jedinců známých jako psionici. Fajn, pojďme se posunout dál.

Štěstí je ukazatelem vašeho štěstí.

Muhahaha… To byl zatím nejdetailnější popis ze všech. No, tím se vše vyjasnilo. Měl jsem takový pocit, že 90 procent přihlášených hráčů právě nadávalo na adminy.

Charisma je ukazatelem vaší schopnosti udělat dobrý dojem při konverzaci a je přímo odpovědné za rychlost získání přízně, vaše šance na vyšší slevy v obchodech, obdržení vzácnějších misí a prestižnějších odměn.

Podle čeho jsem si měl vybrat? Potřeboval jsem téměř všechny z těchhle vlastností. Nechtěl jsem se žádné z nich vzdát, nicméně jsem se musel rozhodnout, které z nich vylepšit naplno okamžitě, a které vylepšit až ve chvíli, kdy se mi naskytne další příležitost.

Zatímco jsem o tom přemýšlel, bezmyšlenkovitě jsem přesouval dostupné body od jedničky k desítce a zase zpátky ve snaze udělat správné rozhodnutí. Následně mě přepadl pocit, že dělám chybu, jako kdyby mi něco strašně důležitého unikalo. Přidat pět bodů štěstí, dostat ho na nejvyšší možnou úroveň a zbývající tři dát na moudrost, nebo snížit všechny vlastnosti na jedničku, čtyři z nich vylepšit na maximálních deset bodů a další čtyři body přidat první vlastnosti, kterou uvidím?

POČKAT! Proč jsem všechny své body nepoužil na jedinou vlastnost? Ne, to by taky nefungovalo. Deset bylo maximum. Proč? Proč tu musel být nějaký limit? Zapoj svůj mozek! Pro tenhle limit musel být nějaký důvod, ačkoliv…

Ne, tak to nemohlo být, to ještě nikdo předtím neudělal. Ale je pravda, že vývojáři v jednom z rozhovorů zmiňovali, že v mnoha případech udělali neobvyklá rozhodnutí, jaká ještě nikdy pro žádnou hru nebyla učiněna. To znamenalo, že bylo klidně možné, že vlastnosti – nebo, jak je mnoho lidí nazývalo, statistiky – nemohly překonat určitou hranici. V tomto případě jí byla desítka. Deset byl maximální počet bodů, jaký vlastnost mohla mít. Škoda.

Většina hráčů si nejspíše všechny své vlastnosti vylepšila na šestku a získala tak statisticky průměrnou postavu bez jasně vymezeného zaměření. Měl jsem takový pocit, že doslova za den nebo dva se na fóru zvedne obrovská… ne, beru zpět, OBROVSKÁ vlna rozhořčení.

Když jsem si tenhle problém uvědomil, téměř okamžitě jsem vytvořil plán svého vývoje. Možná nebyl úplně nejlepší, ale byl nejvhodnější pro styl hry, který jsem hodlal hrát.

Nakonec jsem se rozhodl následovně:

Síla – 5

Hbitost – 9

Výdrž – 5

Postřeh – 9

Inteligence – 6

Moudrost – 1

Štěstí – 8

Charisma – 5

Dostupné body vylepšení: 0

Jakmile jsem svůj výběr potvrdil, objevila se následující zpráva:

Gratuluji! Právě jste si vytvořil postavu! Server se spustí za 01:17:23.

01:17:22

01:17:21

01:17:20

Ještě pořád zbývala více než hodina do začátku hry. Na jednu stranu viset v temnotě s časovačem před očima nebylo zrovna příjemné. Na druhou stranu jsem měl čas utřídit si myšlenky a odpovědět na onu odvěkou otázku „co mám dělat?“.

Pro začátek jsem potřeboval rozebrat informace, které jsem získal. Zaprvé, za hodinu jsem se chystal spolu s davem zběsilých hráčů zahájit nový, dosud nevyzkoušený projekt. Z toho vyplývalo, že zatím nebylo možné získat žádné návody ani rady od zkušených hráčů. Bude se tedy závodit o zkušenosti a informace o okolním světě. A pokud byla moje teorie týkající se bodů vylepšení správná, nemělo smysl se honit za zkušenostmi.

Z toho jsem vyvodil několik základních úkolů, které jsem potřeboval splnit. Prvním z nich bylo zjistit, co přesně bylo potřeba pro to, abych mohl soupeřit s ostatními hráči. Druhým bylo shromáždit informace o okolním světě, protože kdo má informace, tomu patří svět.

Zatímco jsem o tomhle všem přemýšlel, ani jsem nezaregistroval, že jsem usnul, ačkoliv jsem neměl tušení, že je zde něco takového možné.

Zpět k vědomí mě přivedlo tikání časovače, na kterém nyní ubíhalo několik posledních vteřin.

Upozornění! Servery budou spuštěny za 00:00:06.

00:00:05

00:00:04

00:00:03

00:00:02

00:00:01

Blikající světlo se mi zařezávalo do očí. Sotva jsem stačil zamrkat, když můj zrak spočinul na vnitřku průsvitného kulovitého víka kapsle přede mnou. Víko s tichým zasyčením povolilo a otevřelo se doleva.

Volpere, vítejte v Alfa Římě!

Opatrně, ještě neuvyklý na své nové tělo – které, na rozdíl od toho starého, nebolelo při každém mém pohybu – jsem vylezl z kapsle, která vypadala jako kryokomora položená na zadní stranu. Nacházel jsem se v obdélníkové místnosti, asi dva krát čtyři metry velké. Byla ozdobena jakýmisi dlaždicemi v barvě připomínající mořské vlny plné mořských řas; špinavé, nazelenalé barvě s lehkým nádechem modré. Jeden konec místnosti zabírala kapsle, zatímco na druhém konci se rýsovaly obdélníkové dveře.

Tak tedy ahoj, Alfa Říme. Právě jsem se znovu narodil.

Kapitola 2.

Nová realita

Když jsem opustil kapsli a rychlým pohledem se ujistil, že jsem v relativním bezpečí, přišla na řadu zkouška mého nového těla. Po krátké sérii zahřívacích cviků se dostavil nepopsatelný pocit štěstí. Nic mě nebolelo, tělo dokonale spolupracovalo. Jistě, některé mé pohyby byly trochu neohrabané a některé činnosti mi činily menší potíže, na vině však pravděpodobně byl nedostatek tréninku. S trochou času se svému tělu opět plně přizpůsobím. Pak mě svaly budou pěkně poslouchat.

Vypadalo to, že se mi podařilo sladit s novým vnímáním. Mé okolí i všech šest smyslových vjemů bylo k nerozeznání od těch ve skutečném světě. Pravda, ještě jsem potřeboval něco ochutnat a pořádně prozkoumat celou škálu hmatových vjemů, ale na to bude čas později. Vzhledem k tomu, že jsem se v blízké budoucnosti v tomhle těle potřeboval zabydlet, musel jsem být důsledný a nic nepokazit. Kdybych něco podělal už teď, zadělal bych si na budoucí problémy s vývojem.

„Statistiky postavy.“

Ticho. Tomu jsem nerozuměl. Jakým způsobem jsem se měl dostat ke svým údajům?

Kruci! Dobře, tak co tohle:

„Stav.“

„Dovednosti.“

„Inventář.“

„Informace o postavě.“

…

…

…

Ať jsem příkaz zformuloval jakkoliv, jedinou odpovědí mi bylo ticho. No, tak i tohle bylo stejné jako v realitě! Tušil jsem, že se budu muset porozhlédnout kolem a zjistit, co dělat. Na sobě jsem měl světlé stříbrné tričko s dlouhým rukávem, kalhoty stejné barvy a nějaký druh mokasín, či snad pantoflů s tenkou podrážkou, taktéž ve stejné stříbrné barvě. Nepodařilo se mi najít žádné kapsy, tašky, ani cokoliv jiného, co bych mohl využít k přenášení a ukládání věcí.

Napadly mě tři možnosti. Možnost číslo jedna: byl jsem retard, co byl úplně mimo mísu a neznal základy. Možnost číslo dva: startovací balíček se nacházel někde poblíž místa, kde se moje postava objevila. Možnost číslo tři: někdo mi ten startovací balíček měl dát. Všechny tři varianty byly možné. Míru své hlouposti jsem si ověřit nemohl, ale zbývající dvě možnosti rozhodně stály za prozkoumání.

Ani po důkladnějším ohledání místnosti jsem nic nenašel. Přecházel jsem podél zdí a hledal podezřele vypadající dlaždice, naneštěstí však ani to k ničemu nevedlo. Nakonec jsem zkontroloval i samotnou kapsli, ale čekalo mě jen zklamání: bylo zde pouze automatické víko a lůžko vyrobené z prapodivného měkkého materiálu.

Poté, co jsem v místnosti ztratil dalších dvacet minut, jsem se přesunul kde dveřím, které zabíraly téměř celou stěnu naproti kapsli. Napravo od zárubně se nacházel displej ve tvaru ruky. Jen úplnému zabedněnci by nedošlo, co má udělat. Já jsem se za zabedněnce nepovažoval, a tak jsem k displeji sebejistě přiložil svou pravou dlaň. Dveře se v reakci na mé počínání zlehka posunuly doleva. Hukot hlasů mě v první chvíli téměř ohlušil.

„Krucinál, lidi, co to ku*** je?“

„Kdo chce být v mém týmu?“

„SAKRAAA… JAK SE MÁM DOSTAT KE STATISTIKÁM???“

…

…

…

„Kde můžu získat mise?“

„Lidi, co tady jako máme dělat?“

Dolehlo ke mně obrovské množství různých otázek, návrhů a křiku. Bylo to tak zlé, že ze sebe někteří lidé chrlili jednu vulgaritu za druhou. Všechen ten hluk mě začal dovádět k šílenství.

Alespoň něco mi však dělalo radost: pokud jsem byl hloupý nebo retardovaný, nebyl jsem v tom sám. Veškerý hluk vydávaly davy hráčů, kteří pobíhali nebo stáli na chodbě, oblečeni ve stejném stříbrném úboru jako já. Chodba byla asi čtyři metry široká a měla stejnou špinavě nazelenalou barvu jako místnost, ze které jsem přišel. Na rozdíl od ní ale byly zdi, podlaha i strop ze stejného materiálu, který vypadal jako pomalovaný beton. Podél stropu a stěn byla se zhruba třímetrovými rozestupy namontovaná kopulovitá světla vydávající příjemné, měkké světlo. Uprostřed stropu pak byla nainstalovaná řada LED diod, kterými zprava doleva procházelo žluté světlo. Stěny byly lemovány dveřmi podobnými těm, kterými jsem zrovna prošel. Na levé straně zárubní všech dveří byly připevněny štítky s písmeny a čísly, které bylo možné rozlišit pouze na základě několika posledních symbolů. Jednalo se nejspíš o čísla pokojů. Napravo od všech dveřních rámů se pak nacházel známý panel ve tvaru dlaně. Otočil jsem se ke svým dveřím a okamžitě se podíval na jejich číslo: V-3/27. To jsem si musel zapamatovat.

Položil jsem dlaň na panel, abych pro jistotu zavřel dveře do své místnosti, a vydal se směrem, který naznačovala světla na stropě. Tyhle LEDky mi podezřele připomínaly systém nouzových únikových světel na vojenských základnách. Jen na rozdíl od nich nebyly různobarevné, aby naváděly jednotlivé vojenské jednotky tam, kde jich bylo třeba. Mé podezření se o padesát metrů později potvrdilo. Ačkoliv chodba pokračovala dál, žlutá světla ji nenásledovala. Sbíhala se do jediného místa, ze kterého vedla další řada světýlek směřujících ke dveřím ničím se nelišících od ostatních, nad kterými se skvěl nápis „VÝTAH“. Poblíž výtahu se shromáždil menší hlouček hráčů, jehož členové postupně jeden po druhém nastupovali do kabiny. Pokaždé, když se dveře výtahu otevřely, uviděl jsem maličkou komoru o velikosti asi dva krát dva metry. Kdykoliv dovnitř vstoupil hráč, energetická bariéra ve dveřích začala blikat.

„Proč dovnitř může jenom jeden? Je tam dostatek místa pro tři, možná dokonce čtyři lidi, když se trochu zmáčknou,“ zeptal jsem se hráče stojícího vedle mě.

„Netuším.“

„S největší pravděpodobností to má hráče ochránit před řídicím systémem,“ přidal se k naší konverzaci další hráč. „Nejspíš bude možné udělit jinému hráči povolení vstoupit dovnitř společně s tebou, ale zatím jsme nepřišli na to, jak.“

„Aha. Dík za info.“

„Ále, není za co.“

O tři minuty později přišla řada na mě. Uvnitř výtahu byl pouze jediný řídicí panel s tlačítky jednotlivých podlaží seřazenými do dvou sloupců, jež bylo možné posouvat nahoru a dolů. Pravý sloupec s popiskem „Hangár“ byl šedý, což znamenalo, že nebyl aktivní. V levém, plně aktivním sloupci se nacházela pouze čísla. Úplně dole, vedle tlačítka číslo jedna, byla cedulka s nápisem „Hala“. Jelikož jsem předpokládal, že v jiných patrech jsem neměl co dělat, zmáčkl jsem ho. Výtah se nejprve rozpohyboval horizontálně a následně se vydal směrem dolů.

Atmosféra v hale byla trochu jiná. Přímo naproti výtahu se nalézal velký, asi dvacet až pětadvacet metrů široký prosklený východ. Několik proudů hráčů se jím snažilo protlačit. Uprostřed východu stál muž v uniformě, který s námahou pravidelně vykřikoval:

„Před opuštěním replikačního centra doporučuji konzultaci s jedním z našich specialistů. Zelené světlo nad dveřmi signalizuje, že je specialista k dispozici.“

Někteří hráči, kteří již byli na cestě k východu, se prudce zastavili a začali se po těchto specialistech rozhlížet. Ti nejbystřejší z nich už pobíhali po chodbě zprava doleva a hledali dveře se zeleným světýlkem. Přesunul jsem se do jedné z chodeb a cestou si povšiml, že v prvním patře není pouze jeden, ale hned patnáct výtahů. Každý z nich zjevně obsluhoval pouze několik pater. To, že se můj výtah pohyboval nejprve horizontálním směrem, nejspíše znamenalo, že prostě jen hledal volnou šachtu, což umožňovalo používat výtahy mnohem intenzivněji, než kdyby každý z nich měl pouze jednu vlastní šachtu, jak bylo dřív zvykem.

Abych byl upřímný, nedokázal jsem pochopit, proč všichni pobíhali po chodbách jako branci na základním výcviku. Během dvaceti minut, které jsem strávil hledáním volného konzultanta, mě málem stokrát někdo srazil na zem, čímž jsem si pokaždé vysloužil označení jako „noob,“ „zelenáč,“ „bažant,“ či něco podobného. Po dlouhém bloudění se na mě konečně usmálo štěstí: jedny ze dveří poblíž mě se otevřely a vyběhl z nich hráč.

„Uhni mi z cesty, nulo!“ zakřičel, odstrčil mě stranou a plnou rychlostí se vyřítil vstříc východu.

„No teda… to je ale úroveň,“ zamumlal jsem si pod vousy a vešel do místnosti, ze které vylezl ten podivín, a nad jejímiž dveřmi se právě opět rozsvítilo zelené světlo.

Samotný pokoj mě mile překvapil. V porovnání s ponurými barvami chodeb, které mě pomalu ale jistě začínaly nudit, zde bylo vše laděno do bílých tónů s lehkým, příjemným nádechem modré.

Za kancelářským stolem u nejzazší zdi seděla mladá, hnědovlasá dívka se smaragdovýma očima. Na sobě měla bílou halenku, prostý hnědý blejzr a na tváři strojený úsměv. Její unavené oči jako by říkaly „už mám až po krk řešení všech vašich sraček!“.

Vývojáři se vážně snažili. Vypadala jako živý člověk, ačkoliv se jednalo o zjevně nehráčskou postavu, hráči prostě nazývanou jako „NPCčko“. Emoce odrážející se v její tváři a očích, jemná motorika obličeje, pohled, kterým si mě měřila odshora dolů a hodnotila mou postavu a vzhled, to vše poukazovalo na péči, která byla její tvorbě věnována.

Velmi zajímavé. Nezbývalo než zjistit, jak si vývojáři poradili s dialogy a emocemi s nimi spojenými. Neslibovali snad, že NPCčka budou nerozeznatelná od skutečných lidí?

„Vítejte…“ začala, já ji však okamžitě přerušil.

„Dobrý den, mladá dámo! Promiňte, ale hledám specialistu replikačního centra.“

„Ehm… To jsem já…“

„Neuvěřitelné!“ znovu jsem ji přerušil a nedovolil jí uspořádat si myšlenky. „Že by tak okouzlující mladá dáma plýtvala svým časem na konzultace s ignoranty, jako jsem já… Tomu se mi nechce věřit!“

„No…“

„Už tomu rozumím! Jste tak šlechetná, že jste se rozhodla pomáhat nám, lidem v nouzi, porozumět základům tohoto světa a dát nám možnost spatřit vaši krásu…“

Dívka ze mě byla v rozpacích a její tváře se začervenaly, což naznačovalo, že ačkoliv byla lehce zmatená, má slova jí zalichotila. Nepřestával jsem ji zahrnovat svým obdivem a pečlivě jsem volil slova. V úvahu jsem vzal také fakt, že podle toho, co jsem o dějové lince téhle hry slyšel, se měla odehrávat ve vzdálené budoucnosti. Nebyl jsem si jistý, nakolik se zde používaly lichotky a laciné fráze mé doby. Následující tři minuty jsem se ji snažil svádět. Během nich děvče úplně zrudlo, stydlivě se usmívalo, klopilo oči a hrálo si s pramenem vlasů, který se jí uvolnil z účesu. Když už mi pomalu, ale jistě začala docházet slova, vyskočila ze židle.

„Ach, měla jsem vás seznámit s instrukcemi a aktivovat vaše neurální rozhraní!“

„To nevadí! Nic se neděje…“

„Ne, ne, je to opravdu důležité!“ Přiskočila ke mně, popadla mě za ruku a dotáhla ke stolu, před kterým stála židle pro hosty. „Tady se posaďte. Všechno vám ukážu!“

Když mě usadila, oběhla stůl a začala se přehrabovat v šuplíku, přičemž si neuvědomila, že mi tím poskytla perfektní výhled na spodní polovinu svého těla. Upnutý zadek v přiléhavé sukni sahající těsně pod kolena, štíhlé nohy a elegantní boty na nízkých, tenkých podpatcích. Když jsem se na tohle všechno zpoza stolu díval, připadal jsem si znovu jako mladý kadet, který nikdy nenechal žádné děvče bez povšimnutí.

To pro mě bylo opravdovým překvapením. Probudil se ve mně dávno zapomenutý pocit; nečekal jsem, že stále ve mně dříme. Ne, nebyl jsem překvapený – byl jsem naprosto šokovaný! Sexuální vzrušení do mě zaťalo své drápy a začalo mě lákat do svých pastí. Zašlo to až tak daleko, že jsem začínal mít erekci! V mém věku! Zhluboka jsem se nadechl, vydechl… ještě jednou… Uffff, byla pryč. Vím, že jsem chtěl zjistit, jak dobře byla NPCčka naprogramována, ale nechal jsem se unést. I když vzhledem k tomu, jak skutečná má reakce byla, bych ji ani nenazval NPCčkem, ale spíše umělým člověkem. V takovém případě stálo za to pokusit se je vnímat jako skutečné lidi a podle toho s nimi jednat. Třeba z toho pro mě vzejde něco dobrého.

Zatímco jsem o tomhle všem přemýšlel, vytáhla dívka ze šuplíku nějaké zařízení podobné koupací čepici s přidělanými mikroobvody.

„Tady to máme! Nasaďte si to, prosím, a uvolněte se. Nyní vám aktivuji neurální rozhraní a přesuneme se k instruktáži.“

Vzal jsem si tu čepici do ruky a začal s ní otáčet, abych zjistil, kde má přední a kde zadní část. Dívka se usmála, čepici si vzala zpět, nasadila mi ji na hlavu a jako správná dáma ji začala uhlazovat. Při tom mi svůj hrudník (který byl, když o tom teď tak mluvím, poměrně vyvinutý) strčila prakticky přímo do obličeje. Do prdele, se mnou to tu nakonec fakt sekne!

Poté, co mi přístroj nasadila, ode mě o krok ustoupila a začala rukama ve vzduchu dělat nepochopitelná gesta. Svět před mýma očima se rozvlnil, po několika vteřinách se ale vše vrátilo do normálu s tím rozdílem, že nyní v mém zorném poli viselo několik ikon a panelů. V levém horním rohu se nacházely různobarevné pruhy, zatímco v levém dolním rohu se, soudě podle ikony pěsti, zobrazovala zbraň, kterou jsem byl právě vybaven. V pravém horním rohu se zároveň zobrazoval malý obrázek mapy a v pravém dolním rohu drobná ikona. Polovinu výhledu mi nyní blokovala zpráva:

Gratuluji! Dokončil jste svůj první úkol: „Aktivace neuronové sítě“. Svou neuronovou síť jste aktivoval u jednoho z našich oficiálních zástupců. Jste nyní identifikován ve vládní síti.

Odměna: Nyní můžete používat rozhraní.

Aha, tak proto se mi nedařilo vyvolat rozhraní. Něco v mém podvědomí mě začalo znepokojovat, ale nedokázal jsem přijít na to, co. Zrovna když jsem se snažil onen zdroj najít, vyrušil mě hlas mé okouzlující specialistky.

„A je to, neurální rozhraní bylo aktivováno. Pojďme se nyní přesunout k instruktáži.“ Posadila se na židli a pokračovala: „Právě se nacházíme v budově replikačního centra, na páté úrovni víceúrovňového města Alfa Řím. Vzhledem k problémům, kterým jsme během posledních desetiletí čelili, se vláda rozhodla z archivu vyjmout některé nevyužívané replikační odlitky. Tím chceme zvýšit populaci a využít replikanty k obnově infrastruktury páté úrovně. Pokud se tento projekt osvědčí, obnovíme stejným způsobem i zbytek nižších úrovní. V důsledku toho jsme se rozhodli každému replikantovi poskytnout místnost, ve které se bude moci zdarma replikovat po dobu sedmi dní či vyčerpání deseti replikací. Každá další replikace již bude zpoplatněna dle stanovených sazeb. Každý replikant taktéž do začátku obdrží tisíc kreditů. Nyní obdržíte soubor, který vás seznámí se všemi budovami naší základny. Buďte opatrný! Zóny označené červenou barvou nejsou pod dohledem naší bezpečnostní služby a hrozí zde nebezpečí ohrožení života. Tak, a to je vše.“

Páni. Zajímalo by mě, jestli si to všechno zapamatovala, nebo text četla za pomoci neuronové sítě.

Překvapilo mě, že mě dívka sledovala smutným pohledem. Ještě před chvílí byla veselá a docela radostně štěbetala, tak proč ta náhlá změna nálady?

„Promiňte, jak se jmenujete? Já, například, se jmenuji Vlad… Hmm… Volper. A vy?“

„Ach…“ Vykulila oči a automaticky si zakryla ústa dlaní. „Copak jsem se nepředstavila?“

„Ne.“

„Litara.“ Po vteřině dodala: „Ale můžete mi říkat Lito.“

„To je ale krásné jméno! Povězte mi, Lito, proč jste najednou tak posmutněla?“

„No, víte, protože teď, stejně jako všichni ostatní replikanti, vyletíte ze dveří bůhví kam a začnete křičet divná slova!“

Zůstali jsme zírat jeden na druhého. Uběhla vteřina, dvě… pět… deset… Pak už jsem to nevydržel a zeptal se:

„Tak co? Už jsem utekl?“

„Nevypadá to tak.“

„To je divné… Přeci jen jste, Lito, tvrdila, že uteču.“

„A proč jste to neudělal?“

„Proč bych měl?“ Musel jsem se hodně snažit, abych se našemu rozhovoru nezačal smát.

„Nevím.“ Možná, že ji mé neobvyklé jednání začínalo děsit.

„Možná byste mi, než na to přijdete, mohla odpovědět na pár otázek?“

„Ráda!“ Usmála se na mě. „Tedy, pokud budu odpověď znát.“

„Řekněte mi, Lito, proč bylo nutné aktivovat tuhle neuronovou síť?“

„A co byste si bez ní počal? Koneckonců, kontroluje celé vaše tělo. Poskytuje vám informace o vašem zdravotním stavu, dovednostech, které jste si osvojil, a o spoustě dalších věcí. Navíc pro vaše pohodlí vše převádí do číselných hodnot, abyste mohl sledovat svůj pokrok. Nejdůležitější ovšem je, že server zpracovává všechny vaše akce a díky tomu vám vláda může okamžitě poskytnout celou řadu bonusů a cen. Navíc by bez neuronové sítě nemohla narůstat úroveň vaší užitečnosti pro společnost, která přímo závisí na úkolech, které dokončíte, a množství práce, kterou odvedete ve prospěch města.“

„Znamená to, že neuvidím úrovně ostatních lidí a mutantů?“

„Uvidíte. Zobrazí se vám úroveň potenciálního nebezpečí, které pro vás představují.“

„Chápu… Lito, už jste zmiňovala, že je nutné obnovit infrastrukturu páté úrovně. Budeme tedy muset provádět stavební práce?“

„No… Možná ano, nejprve však bude nutné vyčistit území od všech hrozeb. Pátá úroveň se stala pro lidi neobyvatelnou přibližně před třemi sty lety. Poté se zde usadila různá zmutovaná stvoření a skupiny banditů. Od té doby byly na některých místech zavedeny agresivní bezpečnostní systémy, které dosud fungují. Občas se zde objeví různí droidi, někteří naši, někteří jejich, a můžete tu také narazit na mutanty, kteří se skrývají před úřady. Proto je potřeba před zahájením rekonstrukce území nejprve vyčistit a upevnit. Pak teprve budeme moci začít budovat infrastrukturu.“

„A co armáda?“

„Vojáci jsou bohužel téměř všichni zaměstnáni bojem proti mutantům,“ odpověděla Lita se smutkem v hlase.

„Takže jsme vlastně jen potravou pro zbraně, kterou využijete k vyčištění území?“

„Ne, samozřejmě, že ne! Po celé páté úrovni bylo speciálně z tohoto důvodu postaveno několik replikačních center. Nainstalovali jsme do nich to nejdražší možné vybavení pro replikaci lidí a vše provádíme pouze za pořizovací cenu biologického materiálu, aby se nikdo z vás nemusel bát případné smrti.“

„Proč tedy vláda prostě nereplikuje vojáky?“

„Technologie pro vytváření plnohodnotných replikačních odlitků byla bohužel ztracena již dávno. Nyní můžeme pouze dělat změny těch stávajících. Server navíc neumožňuje provádět více replikací současně. Nejsem si jistá proč.“

„Ach tak. Znamená to, že peníze lze získat pouze skrze odměny a zabíjení nebezpečných stvoření?“

„Ne, téměř vše, co získáte mimo zdi základny, můžete nabídnout různým oddělením. Těla málo prozkoumaných mutantů například rády odkoupí laboratoře ve výzkumném centru, kde inženýři pracují na nejrůznějších zařízeních, o nichž se informace pomalu, ale jistě vytrácejí. Pokud se vám do rukou dostane zbroj nebo zbraně, můžete je odnést do obchodu. Tam vám za ně s největší pravděpodobností nabídnou dobrou cenu. A pokud budete opravdu zoufale potřebovat peníze, můžete vyrazit mimo perimetr, posbírat nejrůznější harampádí a dotáhnout ho do administrativní budovy, kde ho levně vykoupí a najdou mu nové využití. Jak vidíte, možností, jak si vydělat i bez profesionálních dovedností, je dost.“

„Moc vám děkuji za tak podrobné informace, Lito.“

„To nestojí za řeč. Kvůli tomu tady jsem. Ačkoliv pouze málo lidí má zájem dozvědět se víc než jen základní informace.“

Navzdory tomu, že jsem toho věděl tak zoufale málo, mě nenapadalo nic dalšího, na co bych se mohl zeptat. Stále ještě jsem se potřeboval naučit pracovat s rozhraním, a navíc jsem byl dost nervózní z toho, že nade mnou server měl absolutní kontrolu. Nejspíš se ale jednalo jen o způsob, jakým vývojáři vytvořili spojení mezi znovuvytvořenými lidmi a vysvětleními pro NPCčka. Zbývalo už jen rozloučit se s Litarou a slíbit jí, že pokud budu mít nějaké další otázky, určitě se za ní stavím.

Poté, co jsem vyšel na chodbu a ušel asi deset metrů, jsem se zastavil a začal studovat rozhraní. Mapa zobrazovala pouze malou oblast kolem mě, zjevně omezená tím, co jsem skutečně viděl. Po vyslání mentálního příkazu se otevřela, zabrala celé mé zorné pole a detailně zobrazila lokaci, ve které jsem se nacházel. Téměř celá byla zahalená do takzvané „válečné mlhy,“ která byla v herním průmyslu standardně používána ke skrytí těch částí mapy, ve kterých se hráč nenacházel.

Jediné, co mě trochu zaskočilo, byla legenda k úrovním a podlažím, ačkoliv to bylo z pohledu světa, ve kterém se lze pohybovat nejen horizontálně, ale i vertikálně, nanejvýš logické. Skryl jsem mapu a podíval se na ostatní ikony. I ty byly přesně takové, jaké jsem očekával: statistiky postavy, mail, seznam přátel, systémové menu. Po otevření statistik postavy jsem se okamžitě pustil do čtení, jelikož některé body zde občas nabízely informace o možném budoucím vývoji.

Statistiky postavy

Jméno: Volper

Úroveň: 0

Zkušenosti (XP): 0/250

Zbroj (průměr): 1

Zdraví: 50/50

Hlad: 12/100

Žízeň: 17/100

Únava: 3/50

Zatížení: 0,9/50

Vlastnosti:

Síla – 5

Hbitost – 9

Výdrž – 5

Postřeh – 9

Inteligence – 6

Moudrost – 1

Štěstí – 8

Charisma – 5

Dovednosti: --

Profese: --

Osobní účet: 1 000 KR

Když jsem zaměřil svůj zrak na nápis „Zbroj“, vyskočil na mě detailní nákres částí mého těla. U všech položek, kromě rukou a hlavy, se zobrazovala hodnota jedna, která zjevně odpovídala mému základnímu vybavení.

Zavrtal jsem pohled i do ostatních statistik, ale nic se nestalo. Pruhy v levém horním rohu zobrazovaly plovoucí parametry. Červený ukazoval život, šedý hlad, světle modrý žízeň a oranžový, přirozeně, únavu. Ze všech ukazatelů byl zcela plný pouze život, ostatní se teprve začínaly naplňovat.

Velmi mě zaujaly dvě položky: „dovednosti“ a „profese“. Problém byl, že u nich chyběl popis, a také fakt, že byly obě prázdné, ačkoliv bylo zjevné, že měly nemalý vliv na vývoj postavy. Koneckonců, nebyly v hlavních statistikách zahrnuty jen tak pro nic za nic.

Dobře, informace se zdály být v pořádku, nadešel však nejvyšší čas se rozhoupat, abych nezaostával za nejrychlejšími hráči. Potřeboval jsem najít obchod, nakoupit pár věcí, pokud na to moje peníze budou stačit, a vrhnout se do boje.

Kapitola 3.

To je hardcore! Nebo se snad vývojáři už úplně zbláznili?

Spomocí mapy jsem do obchodu dorazil za pouhé tři minuty. Ve frontě jsem pak strávil půl hodiny. Tu jsem využil jako příležitost pro prozkoumání okolí.

Upřímně by mi vůbec nevadilo něco zajímavého odposlechnout, ale vmém doslechu se nacházeli jen samí nováčci, takže jsem se zjejich prázdného tlachání nic užitečného nedozvěděl. Základna se skládala pouze zpěti budov: padesátipatrového replikačního centra, obytného komplexu stejné velikosti, třicetipatrového výzkumného centra, pětipatrové administrativní budovy ahangáru, ve kterém se nacházel obchod. Všechny budovy byly prstencovitě rozmístěny kolem jakéhosi čtvercového náměstí.

Perimetr základny uzavíral osmimetrový modulární plot postavený zřejmě kvůli budoucímu rozšiřování. Za plotem se pak nacházely obrovské budovy vrůzném stupni rozpadu avíceúrovňová dálnice. To nejzajímavější se však nacházelo přímo nad mou hlavou.

Nebylo zde žádné nebe, dokonce ani žádná kupole. Nad celým městem, kam až oko dohlédlo, se táhl strop vyrobený zbetonu, nebo něčeho velmi podobného. Vtuhle chvíli konečně začínalo to, co mi Lita říkala oúrovních, dávat smysl. Vzhledem ktomu, že jsme se nacházeli na páté úrovni, se nad námi muselo vyskytovat ještě minimálně jedno přibližně stejně velké město, apod námi další čtyři.

Po obou stranách vstupu do obchodu postávala stráž vjakési mechanické zbroji, která vzdáleně připomínala tu, co nosili naši vesmírní mariňáci. Na rozdíl od nich však měli strážci po obvodu hledí, na vnějších stranách nohou apaží, ataké na bocích, žluté světelné pásky. Každý znich držel útočnou pušku – energetickou, soudě podle kulaté diody vydávající modré světlo. Vypadalo to efektně, ale zhlediska praktičnosti akamufláže naprosto nepoužitelně. Nejen proto, že by je nejspíš bylo možné spatřit až zvesmíru, ale také proto, že měli zvýrazněná ta nejzranitelnější místa.

Když na mě přišla řada, vešel jsem do obchodu. Okamžitě mě upoutala přítomnost dvojhlavňových dělových věží ustropu, stejně jako mříže před pulty aenormní množství kamer. Vypadalo to tu jak vcentru pro paranoiky, obzvlášť vezmeme-li vúvahu, že do obchodu nesměly vstoupit více než dva tucty zákazníků najednou. Samotný prostor obchodu byl rozdělený na sekce podle typu zboží. Na jedné straně byly zbraně, na druhé munice, opodál zase zbrojní sekce atak dále.

Přešel jsem ke stojanu se zbraněmi aprohlédl si vystavený sortiment. Můj pohled okamžitě upoutala elektromagnetická pulzní puška, které měla na ústí hlavně připevněný koncentrátor. No ty krávo! Kdyby se naplnila plazmovou municí, propálila by se skrz kompozitní zbroj jakéhokoliv robota!

Při pohledu na cenu jsem vduchu zapískal – sedmnáct milionů kreditů. Wow… Na to, abych ji získal, bych musel alespoň půl roku vybíjet příšery; každopádně jsem vlastně netušil, kolik se tu dalo získat za místní monstra ajejich části, takže to klidně mohlo trvat idéle.

„Dobrý den!“ obrátil jsem se na prodavače. „Co byste doporučil začínajícímu bojovníkovi?“

„Ojakou třídu zbraní máte zájem?“

„Hm… Jaké nabízíte?“ Jak jsem kruci měl vědět, podle čeho klasifikují své zbraně?

„No, dvě hlavní kategorie jsou kontaktní aruční zbraně. Kontaktní zbraně se dělí na chladné, energetické, laserové apulzní. Chladné zbraně mohou být bodné, sečné, tupé…“

„Dobře, dobře, dobře, pojďme to zkusit jinak. Potřebuji levnou pistoli staktickým pouzdrem, nůž sešestipalcovou čepelí atvrdým pouzdrem anějaký kompaktní automat.“

Prodavač na mě chvíli zíral, zatahal se za bradu, vduchu se rozhodl apak mi odpověděl.

„Pokud tomu dobře rozumím, máte pouze počáteční rozpočet, je to tak?“ Přikývl jsem, on už se však nakláněl někam do hlubin výlohy. „Levi, přines mi startovací balíček číslo tři!“ zakřičel.

„Co je to za výstroj?“

„Předtím, než jsme začali pracovat pro replikační centrum, jsme se spolu skolegy rozhodli sestavit několik setů vybavení, které splňují základní požadavky aje možné je pořídit za méně než tisíc kreditů. Většina replikantů požaduje kulomet nebo dělo, případně alespoň pušku. Málo lidí nás žádá oněkolik různých zbraní vhodných pro rozličné situace tak, jako jste to udělal vy. Několik sad nám tedy ještě zbylo. Jen je nesuďte příliš přísně. Nejsou nijak zvlášť kvalitní, za své peníze ale nic lepšího neseženete.“

„Itak moc děkuji. Kolik jsem vám dlužen?“

„Sedm set třicet dva.“ Když uviděl můj vykulený výraz, dodal: „Nebojte, máte tam poměrně dost věcí – třeba malý batoh snějakými náboji, balíčky se sušeným jídlem ahydratační systém snádrží na tři litry vody.“

To se mi ulevilo. Nechtěl jsem být bez brnění jen proto, že jsem zkrátka neměl dostatek peněz. Vzal jsem si balíček, ve vyskakovacím okně potvrdil transakci anásledoval prodavače do kabinky.

Zatáhl jsem závěs aokamžitě se ponořil do prozkoumávání zakoupeného zboží. Měl jsem tu nízké černé boty splastovými přezkami, kožené kalhoty se dvěma bočními advěma předními kapsami, bundu sdlouhými rukávy ze stejného materiálu sosmi vnějšími kapsami umístěnými symetricky vpravo avlevo – dvě byly na hrudi advě pod žebry – ataké rukavice bez prstů svycpávkou na kloubech. Dále jsem našel podivně vypadající pistoli bez závěru, sotevřenou hlavní, malou pohyblivou částí tam, kde obvykle bývá úderník, askrytou spouští. Ani poté, co jsem si ji prohlédl ze všech stran, se mi nepodařilo nalézt pojistku. Spoušť bylo možné stisknout, aniž bych předtím natáhl kohoutek.

Jako další jsem vytáhl malý samopal skrátkou hlavní askládací pažbou, který měl kmému zděšení závěr daleko před spouští azásobník přímo pod ním. Nejen že tak sebou při zpětném rázu cukal, ale dokonce uněj nebyl využit ani bullpup systém pro zmírnění dopadu zpětného rázu. Zkrátka adobře se prostě nejednalo ozbraň, ale pouze ojejí napodobeninu. Nabízel jen dva režimy střelby – automatický apoloautomatický. Ato radši ani nemluvím omožnosti přepínání podle typu munice. Prostě jsem se stím musel smířit.

Měl jsem chuť mlátit hlavou ozeď. Na druhou stranu, co jsem čekal na začátku hry? Dobře, to už by stačilo. Potřeboval jsem zjistit, co dalšího jsem si koupil.

Jednoduchý syntetický pásek asyntetické pouzdro na zbraň vybavené dvěma elastickými popruhy pro připevnění ke stehnu apevným poutkem pro připnutí kpásku. Polymerové by samozřejmě bylo lepší, já jsem však neměl peněz nazbyt. Na druhou stranu, na rozdíl od syntetického je upolymerového pouzdra nutné, aby bylo zhotoveno přímo pro konkrétní model pistole, jinak by vše nemuselo přesně sedět.

Následně jsem si prohlédl malý, zhruba dvacetilitrový batoh shromadou všitých popruhů. Pokud mě paměť neklamala, podobný systém se používal ještě před vynalezením bezpečnostních magnetických zámků. Uvnitř batohu jsem objevil pět krabiček snáboji, dva náhradní zásobníky do samopalu ajeden do pistole. Na úplném dně jsem pak nalezl dva vakuové sáčky se sušenou potravou. Ve speciální zadní kapse pak byl zabudován hydratační systém, ze kterého vedla hadička, která byla následně připevněna kjednomu zramenních popruhů.

Poslední věcí vbalíčku byl nůž. Měřil necelých třicet centimetrů, zčehož přibližně šestnáct centimetrů tvořila rovná, jednostranná čepel. Rukojeť byla mírně zahnutá, omotaná jakousi šňůrou, aby vruce neklouzala. To vše bylo umístěno vpevném pouzdře spoutkem na opasek vhorní části advěma elastickými popruhy pro připevnění ke stehnu vdolní.

Když jsem tak stál aprohlížel si svůj arzenál, uvědomil jsem si, jaký jsem byl idiot. Nacházel jsem se ve hře, ne ve skutečném životě, jediné, co jsem potřeboval, byly myšlenky. Vduchu jsem si zanadával azačal postupně otevírat informace ojednotlivých předmětech.

Boty „Rookward“

Zbroj na chodidla/kotníky:

Kinetika: 2

Průraznost: 3

Zateplení: 1

Stav: 100 %

Hmotnost: 1,2 kg

Kalhoty „Saomi“

Úložné prostory: 4 kapsy

Zbroj na kolena/stehna:

Kinetika: 1

Průraznost: 2

Zateplení: 1

Stav: 100 %

Hmotnost: 0,7 kg

Bunda „Oster“

Úložné prostory: 8 kapes

Zbroj na trup / předloktí / lokty / klíční kosti / ramena:

Kinetika: 2

Průraznost: 2

Zateplení: 2

Stav: 100 %

Hmotnost: 1,1 kg

Rukavice „Clemore“

Zbroj rukou/prstů:

Kinetika: 1

Průraznost: 2

Stav: 100 %

Hmotnost: 0,12 kg

Batoh „Cargo“

Hlavní úložné prostory: 2

Další úložné prostory: hydratační systém (plný), externí systém MOLLE

Objem: 18 litrů

Nosnost: 20 kg

Stav: 100 %

Hmotnost: 0,4 kg

Nůž „SR-17“

Poškození: 5-7

Celková délka: 285 mm

Stav: 100 %

Hmotnost: 0,26 kg

Pistole „PMK 428“

Ráže: 4,2 × 8

Účinný dostřel: 20 metrů

Kadence: 30 ran/min.

Režim střelby: poloautomatický

Stav: 100 %

Hmotnost: 0,42 kg

Zásobník pistole „PMK 428“

Ráže: 4,2 × 8

Počet nábojů: 12

Stav: 100 %

Hmotnost: 0,11 kg

Pistolový náboj „4,2 × 8“

Kinetické poškození: 4-6

Průrazné poškození: 2-3

Stav: 100 %

Hmotnost: 2,4 g

Samopal „Hornet“

Ráže: 4,2 × 8

Účinný dostřel: 30 metrů

Kadence: 400 ran/min.

Režim střelby: poloautomatický, automatický

Stav: 100 %

Hmotnost: 2,4 kg

Zásobník samopalu „Hornet“

Ráže: 4,2 × 8

Počet nábojů: 50

Stav: 100 %

Hmotnost: 0,23 kg

Jediné, co jsem toužil udělat poté, co jsem se prokousal vlastnostmi jednotlivých předmětů, bylo utéct od téhle hrůzy někam pryč. Zhluboka jsem se nadechl, převlékl se, hodil batoh na záda, připevnil pistoli kpravému stehnu anůž kvnější straně levého lýtka, abych na něj pohodlně dosáhl pravou ilevou rukou. Jistě, chvíli jsem bojoval spřipevněním nože kpásku, ale nakonec se pochva dobře přizpůsobila.

Když jsem naplnil všechny zásobníky, ty náhradní prosamopal jsem si zastrčil do náprsních kapes aten pro pistoli do speciální přihrádky upouzdra. Horneta jsem si zavěsil kolem hrudníku, hlavní dolů, apoupravil jeho popruh tak, aby mě při přehození přes rameno neškrtil.

Pantofle, které jsem doteď nosil, letěly bez delšího přemýšlení do popelnice. Pak jsem několikrát povyskočil aujistil se, že nic nechrastí.

Už už jsem chtěl odejít, když jsem si uvědomil, že takhle bych daleko nedošel. Rychle jsem prolétl regály adokoupil si tenkou, ale pevnou šňůru, kilo obvazů adezinfekční sprej. Mimochodem, docela mě zaskočila absence jakýchkoliv elixírů či stimulantů, které by dokázaly okamžitě zahojit rány.

Po chvilce přemýšlení jsem si pořídil také litrovou plynovou láhev se směrovou tryskou aelektrickým zapalováním. Zbytek kreditů jsem utratil za jídlo asrazil tak ukazatele hladu ažízně na nulu.

Zatížení ve statistikách ukazovalo téměř čtrnáct apůl kilogramu zpadesáti dostupných, sčímž jsem byl spokojený. Jediným zklamáním byl pro mě účet, na kterém zbývalo pouhých třináct kreditů. Znovu jsem se prohlédl arozhodl se, že jsem připravený na cestu. Zlehka jsem doklusal knejbližší ze třech bran apoté, co jsem jí spolu se skupinou dalších hráčů prošel, jsem se ocitl ve vnějším světě.

Území mimo perimetr mě přivítalo zvuky střelby. Přicházely zrůzných směrů avzdáleností, ale nejspíš ne zvětší dálky než pět set, možná sedm set metrů.

Rychle jsem se rozhlédl, ujistil se, že nejsem vbezprostředním nebezpečí, aspěšně natáhl náboj do Horneta. Pistoli jsem raději nenaplnil, bál jsem se tu jen tak nosit nabitou zbraň bez pojistky anechtěl jsem, aby se stal nějaký trapas. Hráči, snimiž jsem prošel bránou, se rozdělili do menších skupinek azačali se trousit různými směry do ulic. Já naopak logicky zhodnotil, že ulice naproti bráně jsou přeplněné lidmi abude lepší vydat se napravo podél zdi.

Na půli cesty kdalší bráně jsem si všiml malé uličky, která vedla kamsi do hlubin města, arozhodl se po ní vydat. Když jsem došel kprvní zatáčce, vyřítil se na mě zpoza hromady odpadků jakýsi tvor.

Mé reflexy, které mi zůstaly ze skutečného světa, mě zachránily před zasažením. Jakmile můj mozek zaregistroval potenciální nebezpečí, okamžitě jsem padl na levý bok, zmáčkl spoušť na Hornetovi avystřelil na rozmazaný stín, který se teď vznášel jen pár centimetrů nade mnou.

Tvor kupodivu nevěnoval pozornost tuctu ran, které jsem mu vypálil přímo do břicha. Nadzdvihl jsem se na levé paži azaujal stabilní polohu na pravém koleni. Skrze hledí jsem pak súdivem sledoval, jak ta obluda pomalu, sjistou leností, otočila čenich směrem ke mně.

Mou mysl ve snaze najít únikovou cestu zachvátila panika, zvláště poté, co se nad hlavou zrůdy objevilo jméno aúroveň.

Požírač masa, úroveň 9

To si ze mě děláte srandu, vývojáři?! Proč byste kruci do zóny plné nováčků dávali něco, co má devátou úroveň? Jak vás sakra mohlo vůbec napadnout umístit do stanoviště hráčů první úrovně obludu zdeváté úrovně?

Zatímco mi hlavou běžely všechny tyhle myšlenky, mé tělo zareagovalo automaticky. Zamířil jsem na požíračovu hlavu avypálil krátkou spršku střel přímo do jeho tlamy.

To už se mu opravdu nelíbilo. Dvěma velkými skoky se přesunul na vzdálenost sotva dvou metrů ode mě. Pokrčil zadní nohy askočil mi přímo na hlavu. Odkulil jsem se stranou amodlil se ke všem možným bohům vnaději, že zvýší mou hbitost na maximum. Otočil jsem se čelem kpožírači azplných plic jsem jako úplný zelenáč, který jde poprvé do bitvy, zakřičel.

„RAA-AA-A-A-A!!!“

Na nic jsem nečekal, prostě jsem do něj od kyčle napral olovo. Jednou rukou jsem držel Horneta, zatímco druhou jsem se snažil vyhrabat náhradní zásobník znáprsní kapsy. Mezitím jsem zaregistroval, že požírači masa život na ukazateli neubýval zrovna rychle, takže jsem ho nadále kropil olovem. Teď nebyl čas šetřit náboje, nedokázal jsem ani pořádně zamířit. Buď tu příšeru teď rozsekám, nebo mě svým dalším skokem pošle rovnou na replikaci. Bez peněz anejspíš ibez vybavení. Představoval jsem si, jak dlouho by mi asi trvalo získat nové, kdybych se zaměřil pouze na plnění sociálně zaměřených úkolů bez možnosti brzkého postupu na novou úroveň.

Jeden zvýstřelů prošel požírači přímo skrze přední tlapu, přičemž zakopl arozplácl se na beton. Vtu chvíli se již mé levé ruce podařilo nahmatat náhradní zásobník. Využil jsem situace arychle jsem jím nahradil ten prázdný.

Zastavil jsem se jen na vteřinu, ale to stvoření již mělo očividně dost téhle mizérie. Přitisklo si zraněnou tlapu khrudi, vrhlo se doprava ana svých třech zbývajících končetinách se rozeběhlo podél zdi. Tu pak využilo jako odrazovou plochu askočilo na mě, vletu přijímajíc všechny náboje, které jsem jeho směrem vyslal.

Opět mi pomohla má hbitost. Místo krku se mi monstrum zakouslo do levého ramene, zatímco váha jeho těla, znásobená zrychlením, mě poslala kzemi. Poté, co mi jeho čelisti vyrvaly kus masa zvnější části paže, odletělo stranou asetrvačnost nás vrůzných směrech povalila na beton. Sobtížemi jsem se postavil apohlédl na požírače, který sebou křečovitě škubal asi pět metrů opodál. Jeho ukazatel života znepokojivě blikal apoukazoval na to, že je na pokraji vyčerpání. Sroztřesenýma nohama jsem se kněmu přiblížil, zamířil na jeho hlavu astiskl spoušť. Odpovědí mi bylo jen tupé cvaknutí prázdného zásobníku. Vztekle jsem si odplivl, popadl pistoli, uchopil ji do zubů (Co jiného jsem měl asi dělat, když mě levá ruka vůbec neposlouchala?), neobratně jsem ji nabil acelý zásobník vyprázdnil do hlavy požírače masa.

Poté, co jsem se ujistil, že byl skutečně mrtvý, jsem se vyčerpaně posadil aopřel se ojeho mršinu. Systémová zpráva, která na mě vyskočila, mě jen podráždila, atak jsem ji rychlým pohybem odeslal do schránky vpravém dolním rohu azačal si ošetřovat ránu.

Spomocí nože, cárů rukávu aobvazů jsem si stáhl rameno do provizorního závěsu acelou dobu tiše nadával bolestí. Ježíši, tak tady máš ten svůj realismus vplné parádě. Bolest byla nesnesitelná.

Za zvuku nadávek askřípění zubů jsem se otočil, abych zbatohu vytáhl další obvazy adezinfekční sprej, aránu řádně obvázal. Právě když jsem dokončoval první pomoc, zastavil se můj ukazatel zdraví na sedmi bodech.

Poté, co jsem do samopalu vložil poslední zásobník, jsem se rozhlédl kolem, pečlivě prozkoumal nejbližší okolí azvláštní péči věnoval místům, kde by mohly číhat další příšery. Když jsem sám sebe přesvědčil, že mi zatím žádné další nebezpečí nehrozí, začal jsem znovu naplňovat prázdné zásobníky, ze strachu zdalšího útoku jsem se však každých pár vteřin rozhlížel kolem sebe. Vzhledem kobecným herním mechanismům jsem očekával, že každé monstrum mělo své teritorium, nicméně vývojáři už prokázali, že se od nich dalo čekat cokoliv.

Bylo dobré, že jsem ze zvyku nacpal první prázdný zásobník do volné kapsy, aspoň jsem teď nemusel lézt po zemi ahledat ho. Vytáhl jsem ho zkapsy aobjevil vněm dalších sedm nábojů.

Hardcore! Na tu stvůru jsem vyplýtval devadesát tři nábojů! Ne, počkat… Sto pět. Úplně jsem zapomněl na prázdný zásobník pistole. To byla skoro polovina mé munice. Nedalo se nic dělat. Musel jsem posbírat kořist avrátit se na základnu. Tam bude dost času na rozebírání systému alámání si hlavy nad onou odvěkou otázkou „Co mám dělat?“.

Poté, co jsem vruce otočil střetím, poloprázdným zásobníkem Horneta, jsem mimovolně zkřivil tvář azastrčil ho do spodní kapsy ubundy. Vpřípadě nouze se bude hodit. Pro potvory podobné požírači masa však bylo jednadvacet nábojů téměř nic. Otočil jsem se kjeho mršině adotkl se jí rukou vočekávání, že vyskočí systémové okno „Sebrat kořist“. Hm, to je divné… Tak co zkusit myšlenkový příkaz?

„Kořist“

„Sebrat kořist“

„Upustit“

…

…

…

Všechny mé pokusy byly marné. To jsem toho bastarda měl stáhnout zkůže sám? Jistě, ani tomu bych se nebránil. Už jsem vživotě dělal horší věci, ale tuhle hru hrály iděti, spousta dětí, které by se na to po prvním říznutí vykašlaly. Navíc jsem ho tady nemohl prostě jen tak rozřezat. Chraň bůh, aby se tu při mé hře na řezníka objevilo další monstrum. Kruci. Stejně tak jsem tu mršinu nemohl prostě jen tak odtáhnout – vážila nejmíň šedesát kilo, možná dokonce sedmdesát! Ale počkat, měl jsem lano. Tedy ne vyloženě lano, ale šňůru.

Přehnul jsem ji napůl apevně ovázal kolem těla monstra, přičemž asi tři metry šňůry přečnívaly. Na konci jsem udělal velkou smyčku, kterou jsem prostrčil pravou paži ahlavu, abych zátěž rozložil na celý hrudník. Ruce mi tak zůstaly volné amohl jsem mršinu táhnout. Jistě, batoh mi trochu překážel, ale to se dalo přežít. Svelkou námahou jsem tu nálož táhnul několik metrů. No, říkám táhl, ale spíš jsem ji popotahoval, pomalu askrátkými přestávkami. Levé rameno jsem měl vjednom ohni.

Atak jsem krůček po krůčku tu mršinu neznámého tvora dotáhl na základnu, atentokrát pečlivě prozkoumal všechna potenciálně nebezpečná místa. Aspoň že vývojáře nenapadlo sem přidat pot adalší tělesné tekutiny, jinak už by ze mě lilo alapal bych po dechu. Naštěstí jsem na své krátké cestě nenarazil na žádného dalšího tvora, jen na malou skupinku asi pěti hráčů, kteří mě spohledy plnými ohromení následovali na základnu.

Strážný ubrány při mém příchodu nehnul ani brvou. Jeho pohled možná byl trochu překvapený, navenek ovšem nedal nic znát. Ostatní hráči na mě však zírali aneodpustili si posměšné poznámky, když jsem svůj náklad táhl kvýzkumnému centru.

„No jo, jen si dopřej! Možná by sis tu jako tažnej osel mohl přivydělat!“

„Ne ne, nejspíš už měl jenom dost suchýho jídla, atak si přitáhl maso kvečeři.“

„Muha-ha-ha, tenhle noob nejspíš ani neví, že ztakových žádná kořist není.“

„Koukej, koukej… Funí jak parní mašina. To jsem zvědavej, jestli ho donutí odtáhnout to zpátky.“

Za pultem ve vestibulu stály dvě znuděné asistentky.

„Dobrý den!“ obrátil jsem se na ně. „Bylo mi řečeno, že laboratoř vykupuje orgány některých mutantů. Řekli byste mi prosím, jestli si vezmou tuhle mršinu celou?“

„Ehm… Vteřinku prosím,“ řekla jedna znich zaraženě.

„Nelidská zrůdo! Úplně jste ten vzorek poškodil. Který idiot se rozhodl do toho ubohého mutanta naprat olovo?“ Když tohle vyslovil, začalo to ve mně vřít.

„Promiňte…“ začal jsem, ale ten šílený vědec mě okamžitě přerušil.