Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Alexej Osadčuk v nakladatelství

série Mirror World

Projekt Každodenní rutina

Citadela

Pouť vyděděnce

Soumračný obelisk

Zakladatel

série Poslední život

Parchant

Hranice*

Krevní pouta*

* připravujeme

Alexey Osadchuk

Bastard, Last Life, Book # 1

Copyright © Alexey Osadchuk 2022

Translation © Kateřina Niklová, 2024

Cover © Valeria Osadchuk, 2022

ISBN epub 978-80-7594-544-0

ISBN mobi 978-80-7594-545-7

Kapitola 1

„Plukovníku, přivedli vězně, jak jste poručil!“

Dunivý bas důstojníka mé eskorty ke mně dolehne z kutlochu ředitele věznice na druhé straně širokých ocelových dveří.

Tohle vězení není váš typický „supermax“, ne – tohle je Díra. Jedno z nejmizernějších míst na naší planetě. Z Díry se nikdo nikdy nedostane. Až si zdejší vězni odpykají své doživotní tresty, má tohle místo dokonce i vlastní krematorium, kde se zbaví jejich těl.

„Pošlete ho dovnitř,“ slyším skrze škvíru ve dveřích úsečný rozkaz.

Ředitele slyší i druhý důstojník eskorty, který na mě dohlíží v přijímací místnosti, a hrubě mě postrčí ke dveřím.

„Mazej!“

Za řinčení řetězů kulhám vstříc muži, který tady tomu vládne. Bolí mě celé tělo, což mi stěžuje koncentraci. V podstatě je už po mně. Nezbývá mi moc času a už teď určitě páchnu smrtí. A to jak doslova, tak přeneseně. Moje popáleniny a řezné rány začínají hnisat. Ostrá bolest, která mi při každém nádechu vystřeluje ze zlámaných žeber, narušuje moje soustředění. Ale držím se.

Jediné, co uchovává v mém fyzickém těle jiskřičku života, je rezervoár energie, který udržuje v chodu můj energetický systém.

Dovnitř kanceláře udělám pouhé tři kroky. Pak mi na obě ramena dopadnou ruce jako lopaty a důstojníci eskorty vedle mě strnou jako kámen. Zatracení mutanti…

Pouta na rukách i na nohách, propojená pavučinou ocelových řetězů, dva šest stop vysocí surovci po mém boku a náhubek – jsem spoutaný jako divoké zvíře. Hlídací psi ředitele Díry si svoje peníze opravdu zaslouží.

Rychle se rozhlédnu po místnosti. Zrak se mi s každým dnem zhoršuje. Zachraňuje mě pravé vidění. Vyplňuje mezery. Široký stůl z narudlého dřeva. Uprostřed kanceláře tlustý koberec, na který mi není dovoleno šlápnout. Drahý nábytek, klimatizace, velká pohovka u okna. Láhev se drahým chlastem jiskřící ve vzdálené kredenci. Ředitel Díry se tu hezky zařídil.

A tady ho máme. Pánovitě sedí v koženém křesle a líně listuje nějakými papíry. Všimnu si povědomého špinavě zeleného rohu na složce. Pročítá si moje záznamy.

Plukovník vypadá asi na padesát. Hlavu má jako kulečníkovou kouli. Masité líce a široký buldočí ksicht. Robustní postavu. Úzká ramena.

Jeho tlusté chlupaté prsty beze spěchu listují mojí složkou. V jeho očkách, posazených blízko u sebe, vidím nefalšovanou zvědavost. A taky podlost a ďábelské potěšení. Ach, jak se mu kroutí rty. A pak si je olízne. Jako velká, obrovská ropucha, která se chystá spolknout mouchu.

„No, no, no,“ zamumlá odporně a předkloní se jako padouch z kreslené grotesky. „Podívejme se, kohopak to tu máme!“

Když nijak nereaguju, ohavně se pousměje a opře se vzad. Křeslo žalostně zapraská.

„Jen si to představte!“ pokračuje v týrání. „Sám Šejdíř! Ano, ano, slyšel jsem o tobě všecko.“

Ředitel se zachechtá a spiklenecky na mě mrkne.

„Když mi tvoje složka přistála na stole, nemohl jsem uvěřit svému štěstí. Měl jsem to za vtip… Ale ne – byla to pravda. Fakticky ses dost nechvalně proslavil. Prostě jsem nečekal, že skončíš zrovna tady. Ale víš ty co? Mám tu nejrůznější týpky. Spoluvězni se ti určitě budou líbit.“

Plukovník si hlasitě odkašle a otevře moji složku na první stránce. „Tak jo. Celé jméno: Jack Smith. Haha… jak originální. Věk: třicet dva. Sirotek. Zajímalo by mě, kolik z toho je pravda.“

Mlčím. Náhubek maskuje můj dravčí úsměv. Do toho, ty hnusáku. Uspokoj svoji zvědavost. Zkus se mě na něco zeptat. Jestli se to lidi, kteří dali moji složku dohromady, dozví, Díra bude mít nového ředitele. To ti zaručuju.

Plukovník zmlkne. Trhne sebou. Musel si uvědomit, že řekl příliš. Střelí nevraživým pohledem po mojí eskortě. Tvoří ji samozřejmě naprostí tupci, ale i jim muselo dojít, že „Šejdíř“, který jim spadl do klína, není žádný obyčejný lotr. Jestli o zvědavosti svého šéfa poví těm správným lidem, mohlo by jim to vynést malý bonus.

Ale zpátky k mému životopisu. Údaje ve složce jsou naprosto přesné. Jsem sirotek. O svém otci nevím vůbec nic a máma krátce po porodu umřela na horečku. Stará cikánka, která jí posloužila jako porodní bába, se mě jako novorozeněte ujala. A vychovala mě. Během dospívání jsem ale měl i řadu učitelů. Moje dětství v potulném cirkusu, který stařenu zavedl do všemožných koutů světa, utvářeli lidi nejrůznějšího ražení.

„Máš sestru…“ Plukovník se vrátí ke čtení.

„Měl…“ zachraptím.

„Cože?“ Překvapeně vzhlédne. Oči se mu nebezpečně třpytí. Malý paša není zvyklý na to, aby mu někdo skákal do řeči.

Cítím, jak se mi ocelové prsty důstojníků eskorty zarývají do ramen. Zatracení mutanti. Mají fakt sílu!

„Měl jsem sestru,“ zopakuju pevně skrze zuby zaťaté bolestí.

Na kratičký okamžik mi před očima vyvstane Thaisina tvář. Její velké oči modré jako moře. Dolíčky ve tvářích. Neposedná ofina. Dívčí pihy na pršáčku. Zklamal jsem a neochránil tě, sestřičko. Je mi to tak líto…

„Tak se na to podíváme,“ řekne ředitel a rychle prolistuje moji složku. „Aha, tady to je. Thais Smithová. Dvacet let. Zemřela na předávkování drogami. Takže narkomanka…“

Mým tělem se rozlije vlna energie. Svaly se mi napnou jako pokaždé před útokem. Tihle hlídači si ale svoje prachy fakt zaslouží – okamžitě vycítí hrozbu. Pár strkanců a jsem na kolenou, kde mě drží jejich zdegenerované masité pracky. Genetická regrese. Bestie bez mozku!

Plukovník předstírá, že si ničeho nevšiml, a dál listuje stránkami. A jakoby mimochodem mi řekne: „Tohle malé číslo ti vynese měsíc na samotce. Ale pojďme dál… Takže co ještě stojí v záznamech našeho nového přírůstku? Neoprávněný vstup, týrání, úmyslné ublížení na zdraví, vražda… V podstatě sis odškrtl všechno. A kvůli čemu tě nakonec dostali? Jestli se nepletu, lidi jako ty je obyčejně těžké dopadnout, ne?“

Plukovník dramaticky mlaskne a posměšně řekne: „Co? Narazil jsi na rovnocenného soupeře? Měl ses za nejsilnějšího a nejchytřejšího? Myslel sis, že syn lorda bude mít v ochrance samé slabochy?“

Ředitel Díry si odfrkne a dodá: „No, teď jsi tady. Haha… K mému nesmírnému potěšení. Takže si zvykej. Tohle je teď tvůj domov. Jak už jsi určitě slyšel, odsud se nikdo nedostane.“

Najednou se ředitelova nálada změní. Jeho nejapný, posměšný tón zmizí. Kdyby hlas dokázal trávit, svíjel bych se v předsmrtných křečích na podlaze.

„Bude to takhle, hajzle! Dobře poslouchej. Tady nejsi nikdo. Už nemáš jméno, natož minulost nebo budoucnost. Jsi jenom číslo. Od této chvíle patří tvůj život mně. A tím to hasne! Skončil jsem s ním. Ať už tu kupu hnoje nevidím!“

„Kam ho máme dát, plukovníku?“ zahřímá důstojník eskorty po mojí pravici netečně.

„Na Dno,“ vyplivne šéf úsečně a dodá: „Na měsíc.“

***

Teď už chápu, proč tomu říkají Díra. Vězení se nachází v podzemí. Je to betonová kapsa, sedm pater hluboká. A já jsem na samotném dně. V úzké, tmavé, studené cele. Aspoň že mi sundali pouta a náhubek.

Nějaký čas trvá, než si zvyknu na nepřítomnost světla. Mohl bych přepnout na noční vidění, ale rozhodnu se nemrhat energií. Budu ji potřebovat.

Když moje oči víceméně přivyknou, rozhlédnu se po svém novém domově. V zadním levém rohu je v podlaze otvor. Podle výmluvného smradu to má být záchod.

Asi čtyři stopy nad ním zeje v kameni škvíra, ze které kape voda. Přejedu prsty po vlhké stěně a zvednu si je k nosu. Podle vůně se zdá být v pořádku. Aspoň neumřu žízní.

V levém koutě stojí groteskní kus páchnoucího, shnilého dřeva – moje postel. Vypadá dost hrubě, ale jsem za ni vděčný. Fakticky. Aspoň nebudu muset spát na kamenné podlaze.

Vlhké stěny, nasládlý pach plísně, chlad – ropušácký plukovník určitě nečeká, že mě za měsíc najde živého. Ředitel přímo zářil radostí. A není divu – vrah syna jednoho z nejvlivnějších lordů ze Starého světa právě skončil v jeho Díře. Nejspíš doufá v hezkou odměnu od hlavy rodu Darem.

Mimochodem, všecko, co si o mně přečetl, byla čistá pravda. Jsem chladnokrevný zabiják. Vloupal jsem se do sídla Daremů a zmasakroval celý tým strážců. Potom jsem vyhledal dědice starobylého klanu, zlámal mu všechny kosti v těle, vykastroval ho a oddělal. A vůbec toho nelituju. Kdybych dostal druhou šanci, udělal bych to znovu.

Ale když nadešel čas zmizet, štěstí mě opustilo. Na scéně se objevila osobní stráž pána domu. Zareagovala rychle, ale já se taky nechal při mordování jeho synáčka trochu unést. Navíc to bylo poprvé, co jsem se v boji postavil nadanému. Nadanému jako já. Porazil jsem ho, utéct už jsem ale nestačil. Byl jsem prostě na maděru.

Takže zbývá jediná otázka. Proč pořád žiju? Odpověď se mi zdá zjevná. Lord Darem chce, aby vrah jeho syna před smrtí doopravdy trpěl.

Ropušácký plukovník měl pravdu ve všem až na jednu věc – moje Thais nebyla žádná narkomanka.

Těžce vydechnu. Thais nebyla moje pokrevní příbuzná. Byla sirotek jako já. Ale na rozdíl ode mě měla to štěstí, že poznala své rodiče. Osud ovšem poslal jejího otce do války, ve které padl při hájení zájmů nějakého aristokrata. Její matka, akrobatka, se při nějakém triku neudržela lana, spadla a zabila se.

Co si pamatuju, byla Thais vždycky se mnou. Vždycky byla moje sestřička. Jeden bez druhého jsme byli pouze jednou, na dlouhé dva roky, kdy jsem sloužil v legii lorda Cartera. Kvůli svému pletichaření se ocitl v menší válce se sousedem kvůli spornému území.

Během toho konfliktu se poprvé dostalo uznání mým dovednostem a po válce jsem začal dělat „menší práce“ napřed pro lorda Cartera, pak i pro ostatní aristokraty. Kterákoli z mých misí pro mě mohla skončit smrtí. Právě tehdy mi zesnulý lord Carter dal přezdívku „Šejdíř“. Mojí specializací byly riskantní operace, ve kterých už mnozí jiní selhali. Odváděl jsem čistou, kvalitní práci, která se nedala vystopovat. A za to jsem si nechával dobře zaplatit.

Můj podnik se rychle rozjel. Získat Thais do péče nebylo nijak těžké a od té doby byla podle všech dokumentů moje sestřička.

Stalo se to, když jsem byl venku za prací. Moje sestra se na kamarádčině večírku seznámila s Daremem Juniorem. Odvezl si ji a celý další týden ji znásilňoval. A když ho unavila, přenechal ji svojí ochrance.

Cítím, jak mi po studených tvářích stékají horké slzy. Poprvé za hodně dlouhou dobu.

Moje sestřička už na mě nedokázala dál čekat. Vzala věci do svých rukou. Odpočívej v pokoji, čistá duše.

Vzpomínám na to, jak ten hajzlík před smrtí pištěl. Žádnou úlevu mi to bohužel nepřineslo. Thais byla pořád mrtvá.

A já zůstal na světě sám.

***

Mrznu, stočený do klubíčka na tvrdé palandě. Snažím se držet co nejdál od stěny. Jinak ze mě beton vysaje poslední zbytky tepla.

Pravý bok mě nesnesitelně bolí, vnitřní orgány mám ale nepoškozené. Zdejší bachaři fakt umí člověka zmlátit, jenže já jsem houževnatý. Ocitl jsem se už v nejrůznějších malérech. Šejdíř je vzácné zboží. A hlavně – nedá se jenom tak oddělat.

„Žádný strach, vy zrůdy, však se ještě potkáme,“ zachraptím do ticha. „A uvidíme, kdo koho dostane příště…“

Cítím, jak mě postupně zmáhá dlouho očekávaný spánek. Sním o moři. S Thais utíkáme směrem k pláži. Vylezu z vody a zaujmu legrační pózu, Thais mě vyfotí.

Je ráno a moře se ještě nestačilo zahřát. Musím se zabalit do ručníku a lehnout si na sluníčko. A pak přijde vytoužené teplo. Přestanu se chvět. Odhodím ručník a natočím záda slunečním paprskům. Trvá jen několik minut, než mi začne být horko. Jak příjemné!

Během chvíle se začnu přehřívat. Je čas schovat se do stínu. Po několika vteřinách si uvědomím, že slunečník nepomáhá. Tělo mám zbrocené potem. Divné. Rozhlédnu se kolem, ale lidé dál polehávají na sluníčku, jako by se nic nedělo. Zdá se, že jsem jediný, který zažívá něco divného.

Zrychlí se mi tep. Srdce se mi začne třepotat v hrudníku jako ptáček v kleci. Co se to děje? Na okamžik zavřu oči a udělám si pohodlí. Doruda rozpálenými zády se opřu o něco studeného a vlhkého. Uf! Jak příjemné! Chlad je moje spása. Rozleje se mi po zádech, pak po ramenou a nakonec dolů k pasu.

Počkat!

Prudce otevřu oči. Sen je rázem pryč. Jsem zpátky ve tmavé cele na dně proklaté Díry. Žár je nesnesitelný, jako bych byl v jednom ohni. Koho by napadlo, že chladné betonové stěny mohou být tak příjemné? Plukovník musel koneckonců očekávat jiný výsledek.

Co se to, k čertu, děje? Že by snad vězení hořelo? Ne. Kdepak. Mizerný svět okolo mě se nijak nezměnil. Příčinu musím hledat uvnitř. To já celý hořím. Můj vězeňský mundúr je promáčený potem. Srdce mi rychle tluče. Třesu se po celém těle. Mám pocit, jako by se mi ve zrychleném tempu stahovaly všechny svaly. A teď mě bolí kosti. Je to nesnesitelná bolest… Snažím se vykřiknout, z hrdla ale vymáčknu jenom ubohé zachroptění. Moje tělo se začne horečnatě svíjet, až mi praskají klouby.

Přepadne mě úzkost a můj mozek se freneticky snaží zanalyzovat situaci. Kdokoli jiný by se už plně oddal bolesti. Ale já nejsem jen tak někdo.

Jako první mě napadne, že mě otrávili, a nejspíš tomu tak i je. Jenže jak? Nemohlo to být jídlem ani vodou. Naposledy jsem jedl a pil v kapitánově domě.

A nevzal jsem si ani žádné léky. Nikdo mi nedal žádnou injekci. Takže zbývá samotná cela.

Poslední, čeho jsem si všiml, než jsem ztratil vědomí, byl silný zápach plísně. To je ono. Plíseň! Matně povědomá nasládlá vůně. Jenom jeden jed vyvolává tyto příznaky. Polibek královny močálů…

K čertu s tebou, starý Dareme! Takže ses přece jenom rozhodl mučit mě! Bez protilátky se z tohohle maléru bohužel nevyškrábu. I kdybych použil celou svoji ušetřenou energii, k ničemu by to nebylo. Polibek královny močálů zabíjí pomalu. Mučivá bolest je prakticky zaručena. A než mě může napadnout cokoli dalšího, tma mě celého spolkne.

Zvláštní. Ačkoli se zdá, že jsem v bezvědomí a ve tmě, připadám si vzhůru. Jak je to možné? Na tom nesejde. Aspoň že bolest je pryč.

„Ahoj,“ ozve se ze tmy ironický mužský hlas, ze kterého se celý otřesu. Nebo to aspoň toužím udělat. Bez těla se dost dobře třást nemůžete.

„Kdo je tam?“

Hlas se zachechtá.

„Vůbec ses nezměnil.“

„Známe se?“ zeptám se tmy.

„Dalo by se to tak říct,“ odfrkne si hlas.

„Jsem mrtvý?“

„Skoro,“ odpoví hlas. „Tvůj život visí na vlásku. A, ano, veškerá naděje je marná. Smrti neunikneš. A není to žádný slovní obrat, jako když lidi mluví o tom, že jednou všichni umřeme. Pro tebe už to neplatí. Jen ať víš, tvoje smrt bude dlouhá a mučivá.“

„Polibek královny močálů…“ hlesnu neslyšně.

Tajemný hlas mě přesto slyší.

„Znáš ho?“ zasměje se. „Chytrý kluk. Sám ředitel věznice jím nechal potáhnout všechny stěny.“

„Snaží se vlichotit do Daremovy přízně,“ vymáčknu ze sebe vztekle.

„Tohle děláš vždycky,“ odfrkne si hlas. „Bereš si na mušku protivníky, kteří jsou mnohem silnější a mocnější než ty. A důsledkem je, že pokaždé umřeš mladý. V rozkvětu sil.“

Napnu se.

„Co to má znamenat?“

„Znovuzrození, reinkarnace. Slyšel jsi o nich někdy?“

„Slyšel. Ale vždycky jsem si myslel, že to jsou jenom žvásty. Jsi Smrt?“

„No,“ protáhne hlas. „Pokud ti to usnadní pochopení konceptu, proč ne? Mluvím s tebou ale proto, že už hodně dlouho sleduju všechny tvé životy. Mám to v popisu práce.“

„Chápu,“ řeknu zamyšleně.

„Nechápeš vůbec nic,“ zachechtá se hlas. „Ani zdaleka nemůžeš docenit, co se tu děje. Ale to nevadí, protože to jde mimo tebe. Tvým úkolem je rodit se a umírat. Mým je pozorovat tebe a jiné, jako jsi ty. Ale musím říct – ty jsi můj oblíbenec. S tebou se nikdy nenudím. Ty své životy jenom nežiješ, ty se řítíš kaleidoskopem událostí. Ten druhý tráví celý čas spichováním kalhot v nějaké nudné dílně. Potom zestárne a zemře na mrtvici nebo srdeční infarkt. S ním se nedá o ničem mluvit. Ale ty jsi něco docela jiného! Škoda, že tohle je tvůj předposlední život v tomto Cyklu.“

„Co to znamená?“

„Tak jo, koukni,“ řekne hlas. „Všecko má svůj začátek a konec.“

„Nějaké výjimky?“ nepřestávám se ptát. Z nějakého důvodu mi připadá fakt důležité ujistit se o tom, že mám před sebou ještě hodně životů. I když tohle je poprvé, co o tom slyším. Pak si ale uvědomím, že kladu pitomé otázky. Jako by mi někdo napovídal, na co se zeptat a jak.

„O žádných nevím,“ odpoví hlas. „Ale žádný strach. Mám pro tebe i dobré zprávy. Doufám, že je oceníš.“

Potlačím nutkání položit další pitomou otázku a držím jazyk za zuby.

„Tohle!“ zvolá najednou hlas. „Přesně tohle mám na tobě rád! I teď se snažíš vzdorovat a plavat proti proudu. Což je důvod, proč jsem se rozhodl dát ti tři dary.“

Hlas, který mi zjevně čte myšlenky, ze tmy řekne: „Děláš dobře, že zvažuješ možné háčky, ale tohle je jiné. Rozhodl jsem se odměnit tě za to, jak skvěle mě bavíš svými dobrodružstvími. Hlavně v posledních dvou životech. Do jakých malérů ty se umíš dostat! Je to fakt něco! Přesně na to rád koukám. Škoda, že ti není dovoleno pamatovat si minulé životy. Anebo je to tak možná dobře…“

Tajemný hlas se rozesměje a já zatím horečnatě vzpomínám, co přesně se tu děje, kdo tahle entita je a hlavně co ode mě chce. Nejspíš mám prostě halucinace. Pak mě ale konečně napadne fakt dobrá otázka. Vzápětí však přijdu o dech a slova mi uvíznou v hrdle.

„Ach!“ ozve se hlas. „Musíme si pospíšit, vracejí se ti totiž smysly. Cítíš to? Začínají tě napadat inteligentní otázky, kdežto předtím jsi bral všecko tak, jak ti to bylo předkládáno. Takže. Tři dary. První. Osobně ti vyberu nové tělo, ve kterém se budeš moct zabydlet, a navíc se postarám, aby bylo ve světě, který by byl zajímavý pro nás pro oba. Haha, slibuju, že se pokusím najít něco ucházejícího. Nemůžu ti slíbit novorozeně, tělo už bude vyvinuté, ale nebude příliš staré – podívám se po nějakém, které se k tobě bude dobře hodit. Dar číslo dvě. Dovolím ti ponechat si vzpomínky na tento život a hlavně – svůj rezervoár energie. Přesto ho budeš muset ve svém novém životě zase vylepšit. Nezapomeneš tak skutečnou hodnotu svého daru. A, no, dar číslo tři… Ten dostaneš hned. Využij ho co nejlíp. Sbohem, tohle je naposledy, co mě vidíš. A ještě něco: radu na cestu. Snaž se, aby tvůj poslední život byl zajímavý a nabitý akcí! Haha! Budu se koukat.“

Chci zařvat, ale nic se nestane. Nestačím tak položit svoji velkou otázku. Ach, Thais…

Vědomí se mi vrací postupně a v útržcích. Nakrátko se vynořuju z nevědomí a zase se utápím v temnotě. Každou vteřinu při vědomí provází ostrá bolest po celém mém těle. Můj mozek ale funguje jako elektrická rozvodna a pokaždé, když toho začne být na moje nervová zakončení moc, vyhodí pojistky, což mi pomůže uchovat si zdravý rozum.

„K čertu s vámi!“ zachroptím, když konečně přijdu k sobě.

Lehnu si na podlahu, jako bych vylezl z rakve. Snažím se převzít zpátky kontrolu nad svým tělem. Zatím to moc nejde. Beton mě okrádá prakticky o veškeré teplo.

S obrovským vypětím sil se přetočím na bok. Okamžitě mě sežehne bolest. Zatnu zuby a kňourám jako zpráskaný pes. Cítím se jako flákota masa, kterou naporcovali, aby ji mohli naházet do obrovského mlýnku na maso.

Co to bylo? Kdo to na mě právě tak mile mluvil? Jed přece nepůsobí halucinace, že ne?

Jed! Správně! Polibek královny močálů! Darem! Do pekel s tím dědkem! Jaká škoda, že nikdy nedostanu šanci vyrovnat si s tím hajzlem účty!

Vzápětí ke mně přes dveře dolehne několik hlasů, pak nervózně zarachotí zámek. Když spatřím, kdo stojí v mojí cele, ušklíbnu se. Takže tady je můj třetí dar.

Dám se do pohybu a opřu se o loket.

„Jsi houževnatá malá krysa!“ zasyčí ropušácký ředitel věznice. Chce říct víc, ale vysoký šedovlasý muž po jeho boku zvedne ruku a plukovník sklapne.

Okamžitě dědka poznám. Lord Darem osobně. Přišel se přesvědčit na vlastní oči, že vrah jeho syna trpí. Na rozdíl od mohutných osobních strážců a plukovníka nemá respirátor. Není divu. Jeho tělo nejspíš přetéká různými protijedy a stimulanty. Boháči si můžou dovolit spoustu věcí.

Přetočím se na břicho a zvednu se na koleni. Hlava rodu Darem to vezme jako projev podřízenosti. Ach, ten vítězoslavný lesk v jeho očích. Ale upřímně, jeho oslavný okamžik nemá dlouhého trvání. Nahradí ho odpor a rozčarování. Za poslední měsíce jsem mu pravděpodobně způsobil nemalé potíže. Asi doufal, že ve mně najde hodného protivníka, který raději zemře s úsměvem na tváři. Realita je pro něj zklamáním. Před sebou má polomrtvého, duševně zlomeného ubožáka.

Přesně to chci, aby si myslel.

Lord Darem zkroutí bez jediného slova znechuceně rty a obrátí se k odchodu.

A tady je! Moje šance! Vyšlehne ze mě veškerá energie, kterou jsem si tak pečlivě uchovával ve svém rezervoáru. Svaly mi zduří silou. Moje mysl se pročistí. Jsem napnutý jako pružina.

Do toho! Jeden krok, další. Úder pravačkou. V hrdle nejbližšího osobního strážce praskne kost. Úder. Hlava druhého sebou prudce trhne vzad. Už jsem napůl venku z cely. Zmutovaní dozorci jsou daleko. Nezastaví mě.

Ucítím ostré trhnutí v zádech, po kterém téměř ihned následuje hlasité prásknutí výstřelu. Takže je tu ještě jeden bodyguard. Stojí za dveřmi, proto jsem si ho nevšiml. V lepších časech by mi neunikl. Ale ne dnes.

Další trhnutí. Další kulka. Mám pocit, jako by prošla přímo skrz mě. No, co se dá dělat. Tak jako tak jsem mrtvý. Dvě kulky mě jenom popoženou vpřed. Rychlým zásahem rozdrtím řediteli věznice průdušnici. Ani si neuvědomí, že už je mrtvý.

Ale lord Darem si toho vědom je. Díky nóbl stimulantům dokonce stačí zareagovat. Pokusí se uhnout. Moje tvář se roztáhne v úsměvu, který nejspíš připomíná škleb nějakého nadpřirozeného netvora. Ne, dědku. Přijít sem za mnou bylo to nejpitomější rozhodnutí ve tvém životě. Pohleď před smrtí na Šejdířův úsměv! Té cti se dostalo jen málo lidem!

Starcův krk povolí snadno. Koneckonců jsem byl vycvičen k tomu, abych se uměl vypořádat s trénovanými vojáky. Viděl jsem však různé věci.

Ležím na betonové podlaze, objímám mrtvolu hlavy rodu Darem, jako by to byl starý kamarád, na rtech mám blažený úsměv. Koutkem oka vidím, jak sebou hlaveň pistole osobního strážce cuká, žádné další kulky už ale nevnímám. Srdce mého nepřítele, které se mi žalostně chvěje pod rukou, znehybní. Dokonalý dar! Děkuju, ať už jsi kdokoli! Doufám, že se ti můj poslední výstup líbil!

Vzápětí zhasnou světla a já se znovu ponořím do tmy.

Kapitola 2

Zpátky k vědomí mě přivedl břitký chlad. Připadalo mi, jako by se do každičké buňky mého těžce zkoušeného těla zabodávala tisícovka ledových jehliček. Před očima jsem měl černo. Ústa dokonale vyprahlá. Hlava mi třeštila úpornou bolestí.

Přece jsem nemohl přežít, že ne?

Pokusil jsem se pohnout, ale bylo to marné. Moje tělo mě odmítalo poslechnout. Měl jsem pocit, jako by mi bylo úplně cizí.

Jako obvykle jsem se natáhl po svém rezervoáru energie a ovládla mě hrůza. Byl skoro prázdný a, což ještě bylo horší, měl sotva třetinovou velikost.

Rychle jsem zkontroloval své energetické kanály a našel velkou řadu trhlin. Většina navíc byla naprosto nerozvinutá. Veškerý obtížný, důkladný trénink, moje celoživotní úsilí, přišel vniveč. Tisíce hodin meditace a kultivace spolu s hromadami peněz za luxusní stimulanty – všechno to šlo k šípku. Dokonce ani v mých pěti letech, kdy jsem se svého rezervoáru poprvé dotkl, nebyl v tak mizerném stavu jako právě teď.

Proč? Že by důsledek Polibku královny močálů? Anebo měla osobní stráž lorda Darema nějaké zvláštní kulky, které uměly rozložit energetickou strukturu? A navíc, jak to, že jsem byl po všem, co se stalo, pořád naživu?

Než jsem mohl dospět k nějakému závěru, zaskočil mě ostrý výboj energie. Neviditelná moc mě vymrštila do vzduchu a… Ach, bohové! Bolest hlavy zmizela. Hrobový chlad zmizel. Moje tělo ovládla nepřirozená lehkost. Černý opar před mýma očima se rozplynul a já se konečně mohl rozhlédnout kolem.

Zjistil jsem, že se nacházím v malé místnosti s poškrábanými stěnami a nízkým stropem. Podle tlumeného světla, které pronikalo zamřížovanými okýnkem, mě z nějakého důvodu přeřadili do horního patra vězení.

Znovu jsem se zadíval na okno a zamračil se. Opravdu jsem byl ve vězení? To, co jsem zpočátku považoval za ocelové mříže, totiž nebylo ničím víc než dřevěným okenním rámem, rozděleným na části.

Potom mi pohled padl na malý psací stůl u okna a starou třínohou stoličku. Na hrubé desce jsem uviděl svitky hrubého papíru. Kalamář. Tucet brků. Malý svícen.

Kde jsem se to vlastně ocitl?

Několik kroků od stolu trčel ze stínů bok staré skříně, vedle ní stála úzká postel a na ní ležel v hromadě starých přikrývek muž.

Napřed jsem si myslel, že jenom spí, při bližším pohledu jsem ale zjistil, že mám před sebou chladnoucí mrtvolu. Mýlka nebyla možná. Na tyhle věci jsem měl oko. Volný, krví nasáklý obvaz na nebožákově hlavě nenechával žádné pochybnosti o příčině jeho smrti.

Byl sotva dvacetiletý. Celý život měl před sebou, jak se říká. Hm. Opravdu měl…

Podle postavy byl mrtvý tak trochu požitkář. Měl pěstěné ruce. Očividně se neživil manuální prací. Černé skvrny na buclatých prstech byly víc než výmluvné. Kalamář a brky na stole musely být jeho. Pravděpodobně nějaký bohatý pošuk posedlý hrou na dávno ztracené časy.

Což mě ovšem vedlo k otázce. Co tu, k čertu, dělám? A co se vlastně děje?

Když moje oči konečně vyhledaly obličej mrtvého, pozorně jsem si prohlédl jeho mrtvolně bledé rysy a mým tělem projel další výboj energie.

Nemožné! Mladík na posteli se mi dost podobal. Jasně, měl jinou fyzičku, ale barva vlasů, tvar obličeje, nosu a očí… Podoba byla úžasná!

Další výboj energie, mocnější než ten předchozí, odvedl moji pozornost od zkoumání mrtvého. Zatímco jsem šokovaně civěl na své poloprůsvitné paže a propletence energetických kanálů, zasáhlo mě poznání, že se po celou dobu vznáším ve vzduchu jako duch z nějakého filmu.

Takže se to opravdu stalo? Dodržel hlas ve tmě slovo?

Počkat! Tohle bylo tělo, které mi slíbil najít? Takhle měl vypadat můj poslední život?

Nemožné! Tak snadno se mě nikdo nezbaví! Sebral jsem veškerou svoji zuřivost, vyslal ji do své pěsti a po hlavě se vrhl na nehybné tělo na posteli. Fyzická schránka přijala moji energii překvapivě snadno. V mém odulém dvojníkovi přece jen musela zůstat trocha života.

Jakmile jsme splynuli, znovu mě zachvátil hřbitovní chlad a pronikl mi do morku kostí. Navíc se vrátila i nesnesitelná bolest hlavy. Cítil jsem, že brzy znovu ztratím vědomí, proto jsem posledními zbytky vůle vyčerpal až do dna svůj maličký rezervoár a vyslal energii do svého srdce. Okamžik předtím, než mě ovládla temnota, jsem ve svém hrudníku ucítil slaboučké plaché ťuknutí.

***

Probudil jsem se, poněvadž se mnou někdo vehementně třásl. Moje oči se zdráhavě otevřely. Přes opar jsem rozeznal kulatý obličej. Skláněl se nade mnou a vzápětí mě nakvašeně oslovil.

„Monsieure Renarde? Slyšíte mě?“

Kdo? Co? Monsieure kdože? Co to…? Než jsem však mohl dospět k nějakým závěrům, na mysli mi vytanuly vzpomínky na změny, kterými jsem prošel, a kontroly se ujal „Šejdířův mozek“, jako vždy ve stresových situacích.

Ačkoli hovořil muž s kulatým obličejem jazykem, který jsem neznal, dokonale jsem mu rozuměl. Můj mozek okamžitě vyplivl vysvětlení. Dědictví původního obyvatele těla. Když jsem se ale pokusil za tohle vlákno zatáhnout, nikam nevedlo. Na minulost mého dvojníka mi žádné vzpomínky nezbyly. Buď to, anebo, což bylo pravděpodobnější, se občas vynoří nějaký střípek, jako třeba místní jazykový mód.

„Kdo jste?“ zachroptěl jsem vyprahlým hrdlem a snažil se dát najevo, jak moc trpím, zatímco jsem civěl do neznámého obličeje. Hovořit neznámým jazykem bylo překvapivě snadné. Jako bych jím mluvil celý život.

„No, koho jiného byste čekal?“ odfrkl si cizinec posměšně a já ucítil jeho studené prsty na svém zápěstí. „Teda kromě mě a támhle starého Bertranda. Ale teď mlčte… musím vám zkontrolovat tep.“

Z opačné strany pokoje jsem matně zaslechl povzdech starého muže. Takže tu byl někdo další.

„Monsieure…“ zazněl do ticha šepot plný naděje.

Podle intonace měl ten muž na mě, nebo spíše na dřívějšího majitele těla, které teď patřilo mně, trochu přátelštější názor. Vyzkoušíme to…

„Bertrande?“ oslovil jsem neviděného muže chraptivým, slabým hlasem. „Vodu…“

„Hned, monsieure!“ řekl starcův hlas veseleji. „Hned to bude!“

Skvělé. Nebyl jsem v tomhle cizím novém světě sám.

Uslyšel jsem, jak někde v domě někdo něco kutá. Po chvíli jsem v blízkosti hlavy své postele ucítil pohyb, načež mi do úst začala proudit životodárná vlhkost. Potěšeně jsem přivřel oči. Z ledové vody mě rozbolely zuby, takovou drobností jsem se ale nedal zastavit. Blaho! Nechtěl jsem, aby to někdy skončilo.

Aniž bych otevřel oči, natáhl jsem se po nádobě, ze které mi tekla voda do úst, abych ji víc naklonil a tok zrychlil, končetiny mě ale odmítaly poslechnout. Napřed jsem se pokusil pohnout levou rukou, pak nohama, ale k ničemu to nebylo. Moje nové tělo mi bylo pořád cizí. Zatím se mi dařilo jenom pomalu hýbat hlavou ze strany na stranu. No, a pokálet se.

Ale na ničem z toho nezáleželo. Žil jsem! A to bylo nejdůležitější.

„Monsieure léčiteli, co se to se mnou děje?“ zeptal jsem se, když voda dotekla. Byl jsem zvědavý, s čím doktor přijde. Zběžná prohlídka mojí energetické struktury mi prozradila, že jsem mimo ohrožení života. Můj rezervoár, ačkoli měl pouze omezenou kapacitu, mi nějak pomáhal uzdravovat se. Upřímně, ochromoval mě hlavně velký počet trhlin v energetických kanálech po celém mém těle.

Uzdravoval bych se rychleji nebýt hrozivé rány na hlavě, která odčerpávala největší část energie z mého rezervoáru. Jak se mému dvojníkovi tohle povedlo?

Muž s kulatým obličejem si odfrkl, pustil moji ruku a začal rychle balit své lahvičky a nádobky do černé kožené příruční brašny.

„Monsieure Renarde,“ zabručel naštvaně. Z mojí společnosti očividně neměl žádnou radost. „Moc dobře víte, že nejsem žádný léčitel, jenom lékař prvního stupně. Takže si své lichotky nechte pro zbytek svých věřitelů. A když už mluvíme o dluzích… Budiž, jsem ochotný odpustit vám platbu z úcty k vašemu, řekněme, zázračnému zotavení. Z důvodu, který nedokážu pochopit, se nad vámi, monsieure Renarde, bohové slitovali. Když jsem tu byl naposledy, umíral jste. Ale teď… Nemám nejmenší tušení, co se mohlo stát. Kdybych nevěděl, jak hluboko máte do kapsy, myslel bych si, že se nad vám slitoval nějaký mistr léčitel.“

Bezva, další problémy. Můj předchůdce byl zjevně přímo „okouzlující“. Nadělal dluhy, přivodil si ránu do hlavy, a potom se rychle zdejchl, aby se znovu narodil a mohl začít zase hezky od začátku s čistým štítem a bez vzpomínek. A já se teď musel vyhrabat z jeho hromady hnoje.

Ať už mě takhle bacil kdokoli, určitě očekával jiný výsledek.

Tak jo. To zvládnu. Vezmu to hezky popořádku.

Lékař mezitím kývl na lahvičku na stole.

„To je elixír z prachu karmínového dutokamene. Obsahuje deset kapek. Každý den si vezměte jednu.“

Zamračil jsem se a snažil se zapátrat v paměti svého předchůdce. Bohužel to k ničemu nebylo. Ten pojem mi vůbec nic neříkal.

Lékař si můj výraz vyložil po svém.

„Ne, nesnažte se mi děkovat. Raději projevte vděk svému sluhovi. Bertrand mi zaplatil celou dlužnou částku ze svých osobních úspor.“

No, díky aspoň za Bertranda. Očividně jsem měl věrného sluhu. Hezký malý bonus. I když, abych byl upřímný, neměl bych to tak zlehčovat. Po Dnu v Díře se moje současná lokace dala snadno označit za nebe.

Lékař se chystal vstát ze třínohé stoličky, pak ale krátce zaváhal a rozhodl se něco dodat: „Abych byl upřímný, Maxi… sluhu tak loajálního, jako je váš Bertrand, není snadné najít. Postarejte se o něj. Jelikož ale znám váš lehkovážný přístup k tomu starci, budu k vám upřímný. Navzdory svému původu si Bertranda nezasloužíte.“

„Vážím si vaší upřímnosti, vážený lékaři,“ zachraptěl jsem a tvrdohlavě hleděl muži s kulatým obličejem do očí.

Jen pro úplnost, během jeho kázaní jsem několikrát mrkl a podařilo se mi dobře si ho prohlédnout. Jo… Měl jsem pocit, jako bych se ocitl na place nějakého historického eposu. V mém vlastním světě se takhle lidi oblékali v sedmnáctém nebo možná v osmnáctém století. Přesněji jsem to určit nedokázal. O dějiny módy jsem se nikdy nezajímal.

Lékařův oděv byl nenápadný, avšak z kvalitní látky a v dobrém stavu, takže nemohl být žádný chudák. V duchu jsem si udělal poznámku. Lékařští profesionálové si tady vedli celkem dobře. Moje zkušenosti s výrobou lektvarů by se tak mohly hodit.

Zdálo se, že lékař už překročil šedesátý rok, pořád ale byl v dobré kondici. Na svůj věk měl minimum vrásek, zdravou pleť, jasné oči a zuby v dobrém stavu. Podle trochu většího břicha ale rád dobře jedl.

A co se týkalo mého předchůdce… Lékař se zmínil o tom, že mám spoustu věřitelů a ke svému věrnému sluhovi se chovám jako prase. Zdálo se, že tenhle Max Renard byl pěkný parchant. A to určitě nebyl konec překvapení.

Hm, doktůrek si taky zasloužil bližší prověrku. Vypadalo to, že patřím k nějaké zdejší privilegované třídě (i když můj současný příbytek tomu zrovna neodpovídal), přesto se nebál mi kvůli mému sluhovi vyčinit.

Lékař mi zatím věnoval divný pohled. Asi počítal s jinou reakci na svoji výtku. Předpokládal jsem, že očekával trochu víc násilí, trochu míň zdvořilosti.

Po krátké odmlce vstal a oficiálnějším tónem řekl: „A co se týká otázky na váš stav… Ošetřil jsem vám ránu na hlavě. Vyměnil jsem obvaz. Podle toho, co jsem viděl, budeme moct stehy odstranit už za dva týdny. Taky mi dovolte říct, že se zotavujete celkem rychle. Jinými slovy – mládí! A s dočasnou tělesnou slabostí si nelamte hlavu. Všechno bude v pořádku. Síla se vám brzy vrátí. Vaše tělo je mladé. Uzdraví se. Jste teď za vodou. A, ano… Dovolte, abych vám dal radu na rozloučenou.“

„Pokud bude stejně rozumná jako ta předchozí, přijmu ji s povděkem,“ kývl jsem, což mi vyneslo další upřený pohled ze strany lékaře.

„Hm, je na vás, jestli ji budete považovat za rozumnou,“ řekl lékař váhavě, rychle však ovládl stud a pokračoval: „Takže si nechte poradit. Než někoho příště vyzvete na souboj, napřed si ho prověřte. Opravdu jste nevěděl, že Vincent de Lamar je profesionální duelant? Co vás to napadlo, zkřížit meče s někým, jako je on?“

Rozhodl jsem se neodpovědět. Co jsem mohl říct? Nevěděl jsem dost na to, abych se mohl k celé věci nějak vyjádřit. Kdybych to zkusil, určitě bych se nějak prozradil. Nemínil jsem nikomu vykládat, že se v těle Maxe Renarda uhnízdila duše z jiného světa. Všechno svedu na částečnou ztrátu paměti po ráně do hlavy.

„Na události toho dne si moc nevzpomínám,“ začal jsem a uplatnil tak svůj plán. Navíc jsem sebou trhl, jako bych kdovíjak trpěl, a co nejlíp jsem se pokusil předstírat zmatek. „Vlastně mám problém vzpomenout si na cokoli…“

„No, není divu!“ skočil mi lékař okamžitě na lep. „Vincent de Lamar vám svým mečem prakticky uřízl půlku hlavy! Nebýt toho, že jste měl přilbu… Vlastně je zázrak, že vůbec žijete. Paměť se vám nakonec vrátí. To vám můžu slíbit.“

„Děkujeme vám, monsieure Roberte!“ uslyšel jsem Bertrandův veselý hlas. „Ať bohové požehnají vám i vaší rodině!“

„Jsem vaším dlužníkem, monsieure Roberte,“ chopil jsem se okamžitě překvapivé nápovědy.

„Tak to je jisté,“ odfrkl si lékař. „Ale napřed se uzdravte. O tom, co mi dlužíte, si můžeme promluvit později.“

Následně mi chladně poděkoval a opustil pokoj.

Zatímco v sousední místnosti hovořil o něčem s Bertrandem, zavřel jsem oči a unaveně si povzdychl. Poté jsem ze zvyku sáhl po svém rezervoáru. Jo… ubohý pohled. Zjevně byl ještě menší, než jsem si původně myslel. Ale hlavně že jsem vůbec nějaký měl a, což bylo životně důležité, dokázal jsem léčit tohle tělo.

Během rozhovoru s lékařem jsem několikrát přepnul na pravé vidění, abych si prohlédl jeho energetický systém a stejně tak i ten starého sluhy, který se držel ve stínech. Zběžná analýza mi prozradila, že oba jsou obyčejní lidé. Popravdě bylo všechno přesně takové jako v mém světě. Jiné „nadané“ jsem potkal jenom dvakrát za život. S jedním jsem se střetl v boji v sídle lorda Darema a porazil ho. Druhý mě adoptoval a vychoval.

Teď jsem se ale ocitl v jiném světě. Kdo ví, jak se věci měly tady. Zvlášť vzhledem k tomu, že se Robert zmínil o „mistrech léčitelích“, kteří zřejmě dokázali víc než běžní lékaři.

Z úvah o mých pomalu se zotavujících energetických strukturách mě vytrhly opatrné kroky. Pootevřel jsem víčka, a aniž bych pohnul hlavou, obrátil jsem oči ke dveřím. Objevil se v nich Bertrand. Ve svitu slunečních paprsků, které pronikaly dovnitř malým okýnkem, jsem si teď mohl svého sluhu a zdánlivě jediného spojence v tomto světě dobře prohlédnout.

Vypadal asi na šedesát, pořád byl ale urostlý. Šlachovitý. Menší než průměrné výšky. Šedivý jako měsíční svit. Na svůj věk vypadal čile, nekulhal, jak bylo u lidí pokročilého věku běžné. Stál vzpřímeně. Jednoduše se nedal označit za sešlého. A vzhledem k dobrému stavu jeho energetického systému měl Bertrand před sebou ještě mnoho dlouhých let.

I moje necvičené oko z jiného světa poznalo, že jeho oděv je starý a obnošený, ale čistý a upravený. Bertrand všeobecně působil jako někdo, kdo klade velký důraz na čistotu a hygienu. Nepáchl potem ani tabákem a můj pokoj celkově byl baštou pořádku. Tedy až na nepořádek na psacím stole. Existovalo jenom jediné zjevné vysvětlení. Zesnulý Max Renard neměl rád, když se mu lidé hrabali v papírech. Dokonce i jeho věrný sluha.

A jen tak mimochodem, ani já nesmrděl. Bertrand se musel opravdu snažit, aby udržel moje paralyzované tělo čisté po celou dobu, co jsem byl v bezvědomí. Navíc do mě musel dostat jídlo a vodu. Znovu jsem zatoužil svému tajemnému „patronovi“ za Bertranda poděkovat.

Když stařec přistoupil k mojí posteli a začal mi opatrně upravovat přikrývku, rozhodl jsem se učinit první kontakt.

„Bertrande?“ zašeptal jsem smutně. „Jsi to ty, starouši?“

Sluha se zachvěl a já přes přivřená víčka spatřil, jak mu spadla čelist a oči se překvapením rozšířily. Začínal jsem mít dojem, že bývalý Max Renard se svým sluhou nikdy tak srdečně nemluvil. To už mi došlo, ale když jsem zvážil všechna pro a proti, rozhodl jsem se začít svůj vztah se svým jediným spojencem a sluhou v tomto světě správně.

„Monsieure…“ zakoktal se.

„Víš,“ pokračoval jsem naříkavě. „Když jsem se ocitl na prahu smrti, uvědomil jsem si spoustu věcí. Viděl jsem svůj život z jiné perspektivy… Víš?“

Bertrand rychle přitakal a napjal se. V koutcích šedých očí se mu objevily slzy. Ukázalo se, že je docela snadné k němu proniknout. Ten chudák měl svého ničemného pána zřejmě opravdu rád. Nepřekvapilo by mě, kdybych zjistil, že Maxe vychoval od kolébky.

„Víš, monsieur Robert má nastokrát pravdu. Po všem, co jsi pro mě udělal, si tě nezasloužím.“

„Monsieure!“ Nebohý starý Bertrand si zakryl obličej velkýma šlachovitýma rukama a rozplakal se. „Takové věci nesmíte říkat!“

„Neplač, příteli,“ zachraptěl jsem. „Stydím se za to, jak jsem se k tobě choval.“

Starcův nečekaný emocionální výbuch mi vzal odvahu. Max Renard musel být fakt parchant.

„Monsieure…“

„Od téhle chvíle mi budeš říkat jménem,“ přerušil jsem ho tiše. „Prostě Maxi.“

„Ne.“ Bertrand zavrtěl hlavou a otřásl se. „Nemožné! I když jste nelegitimní potomek, v žilách vám koluje krev starobylého rodu. Já jsem pouhý sluha a nemám právo oslovovat vás tímto způsobem… Nikdy nevrhnu stín na vaši čest tím, že bych vás oslovil nevhodným způsobem!“

Tak ostrý zvrat mě trochu zaskočil.

„Dobrá,“ ustoupil jsem. Možná jsem se trochu ukvapil. Nevzal jsem v potaz specifika feudálního kódu tohoto světa. „Přesto ti dávám svolení říkat mi jménem, aspoň když jsme sami a nikdo nás nemůže slyšet. Jako třeba teď. To bys mohl, starouši?“

Věnoval jsem mu otevřený úsměv.

„To vám nemůžu slíbit, monsieure.“ Bertrand se mi uklonil, podle pohledu v jeho očích jsem ale poznal, že jsem na správné cestě.

Potom zamyšleně dodal: „Kdybych vás neznal ode dne, kdy jste se narodil, myslel bych si, že jste někdo úplně jiný. Na hranici, která odděluje život od smrti, jste musel vidět skutečně velké věci.“

Na něco takového jsem byl připravený, proto jsem na sobě nedal nic znát.

„Vlastně bych, můj drahý Bertrande, řekl… Útok toho darebáka Vincenta de Lamara mi vážně poškodil paměť.“

„Ano, monsieure,“ souhlasil Bertrand dychtivě. „Lékař mě před tím varoval. Říkal, že takové věci se po úderech do hlavy stávají často. Poradil mi, abych se tím nenechal překvapit a pomohl vám získat zpátky vaše vzpomínky.“

Další bod pro doktůrka. Měl jsem teď oficiální krytí pro svoji amnézii.

„Taky mi prodal elixír z karmínového dutokamene, který vám má vrátit zdraví,“ řekl stařec a povzdychl si.

„Za který jsi zaplatil z vlastních úspor,“ řekl jsem trochu káravě. „Máš ale můj vděk, příteli.“

„Peníze jsou pomíjivá věc,“ odbyl to Bertrand a v očích se mu znovu zatřpytily slzy. Ihned se ale vzpamatoval a rychle si je utřel. „Monsieure, je čas na váš lék.“

„Když to říkáš,“ kývl jsem. „Doufám, že opravdu stojí za to, co si od tebe ten bídák vzal.“

Abych byl upřímný, vůči farmakologii tohoto světa jsem byl značně skeptický. Vlastně jsem ji považoval za dost riskantní. A třebaže mi lékař, který mě navštívil, nepřipadal jako úplný šarlatán, kdo mohl vědět, co do toho lektvaru přimíchal?

Bertrand vzal lahvičku opatrně ze stolu, usmál se a řekl: „Ach, stojí za to. Věřte mi. Je to elixír z prachu karmínového dutokamene!“

Jeho tón naznačoval, že v ruce drží zázračnou medicínu, skutečný všelék.

Mírně jsem se napjal. Vadoma, cikánka, která mě vychovala, byla čarodějnice a naučila mě spoustu věcí. Včetně receptů na několik lektvarů. Její největší lekcí ovšem bylo nepít neznámé dryáky, aniž bych je napřed otestoval.

První zaklínadlo, které mě naučila, byl tudíž Hadí dech, kterým se dalo otestovat, zda energetické struktury neobsahují stopy jedu.

Těžce jsem vydechl. Nechtěl jsem mrhat cennou energií. Bohužel nebylo zbytí. Rychle jsem zašeptal zaklínadlo a chystal se načerpat trochu energie ze svého rezervoáru, včas jsem se ale zarazil. Pravé vidění mi totiž odhalilo, že obsah lahvičky v Bertrandových prstech zvláštně září.

Napjal jsem se a podíval se líp. Ne, nemohla to být mýlka… Vazká tekutina, která jinak připomínala malinový sirup, tlumeně zářila. A její energie měla ohnivě karmínovou barvu.

Kapitola 3

Drobné výbuchy energie vlahvičce mě natolik uchvátily, že jsem si ani nevšiml, že jsem zatajil dech. Rozrušeně jsem si odkašlal apokusil se ovládnout.

Jen pomyslete! Skutečný energetický lektvar! Vadoma mi onich vyprávěla. Její praprababička byla opravdu mocná čarodějnice, která podobné elixíry uměla vyrábět. Ale jen když dokázala sehnat potřebné přísady zmíst moci.

„Okolik tě obral?“ zeptal jsem se Bertranda.

Otázka přivedla mého sluhu do rozpaků.

„To není důležité, monsieure…“

„Můžeš mi to říct, starouši,“ vybídl jsem ho. „Musím to vědět.“