Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Čeští autoři v nakladatelství

René Balický

Minecraft

Zrada v Minecraftu

Runové spiknutí

Pekelný Minecraft

Alex Drescher

Světla v temnotách

Lovcův odkaz

Zrození Adepta

Tvůrci světů

Destrukce

Odplata

Kateřina Huňová

Sladké sny

Jan Kotouč

Sektor Hirano

Pokračování diplomacie

Tristanská občanská válka

Volání do zbraně*

Na prahu očistce*

Bitva o Sinaj

Simeral v plamenech

Cíl: Kasimir

Petra Kubašková

Síť snů

M. T. Majar

Znamení vlka

Krvavý písek

Hot Boys

Hell Boys

Daniela Mičanová

Modrá krev

Alexander

Lucius

Orlando

Jakubovy housle

Tomáš Sekerka

Clona

Nájezdník z Pustiny

Otrok megaměsta

Zuzana Strachotová

Devět dní

Devět dní

Devět nocí

Jan Urban

Pragocalypsa

Strážci brány

Krev padlých andělů

Dědictví zkázy

Nemrtvá inkvizice

Soudný den

ZUZANA STRACHOTOVÁ & Tomáš Košek

HEX

HEX: Bažina*

René Vaněk

Bodyportal

Kovové nebe

Nadčlověk*

*připravujeme

René Vaněk

Bodyportal: Kovové nebe

Copyright © René Vaněk, 2024

Cover © Martin Kapošváry, 2023

ISBN epub 978-80-7594-546-4

ISBN mobi 978-80-7594-547-1

Věnováno Markétě a mé rodině

I.

Hluboko pod vrstvami optických kabelů, mízovodů a krevních cév se probudila Matka. Všechno se zachvělo, pokličky malovaných hrníčků na polici v kuchyni zazvonily jako každé ráno, prasklé sklo v okně ložnice zadrnčelo, div že se nevysypalo z rámu, a z hlubiny pod naším městem vyrazil stovkami rezavých komínů černý dým a stoupal ke Kovovému nebi.

Podsvětí se pustilo do práce.

Fascinující mechanismus. Obdivovat ho nutně musí každý ekonom, nekrofil, filantrop i technoestét. Kovový odznáček v podobě ozubeného kola s velkým písmenem P uprostřed má dnes na kšiltovce i ten nejposlednější obrýlený školáček. Prvně jsem do Podsvětí zavítal ještě za svých studentských let během nepovinné exkurze. Dlouhá cesta výtahem, v němž jsme se mačkali jeden na druhého jako vyřazení podlidé napresovaní do plynové komory, a pak Matčin dóm.

Ten pohled vyráží dech. Chrám biologických strojů. Nepoznáte, co je živé a co jen mrtvý kov nebo plast. Pohybující se živočišná tkáň, žíly, svaly, to vše se prolíná s neživými polovodičovými bloky, traverzami a nosníky. Uprostřed všeho toho masového ruchu, řízených epileptických záchvatů, kvílení řetězových pil, mezi mílemi běžících pásů a labyrintem elastického potrubí dlí Matka. Je úžasná. Neřekli nám, kolik měří, ale odhaduji, že tenkrát mohla mít něco kolem dvou kilometrů. Dnes bude zákonitě ještě mnohem větší. Na jednom konci do ní automatičtí trubci lili hektolitry růstových stimulátorů, progesteronu a cukerného roztoku, na druhém konci se z ní jako mák ze suché makovice sypaly průhledné kožovité vaky s lidskými embryi.

„Dobře se koukejte, odtud jste všichni přišli,“ ukazoval tehdy náš instruktor ke stahujícímu se monstróznímu orgánu podobnému obří řiti, a my jsme koukali a viděli, jak se těch drobných buněk se zárodky samotného lidství ihned po opuštění mateřského organismu zmocňují mechanické panožky, vyřazují očividné zmetky a odhazují je na pás, který je s nekonečně milosrdnou něhou dopravoval k ocelovému šneku kafilerního drtiče, nad nímž bůhvíproč pableskoval hologram Panenky Marie s Ježíškem v náručí.

Viděli jsme, jak trubci reflektorem prozařují to, co zůstalo po primární selekci, hledají a nemilosrdně likvidují další defektní jedince, všechny ty groteskní zrůdičky, kyklopy, harlekýny a siamská dvojčata – zkrátka ty, kteří před staletími končili jako cirkusové atrakce nebo živé součásti sbírek kuriozit potrhlých šlechticů. Viděli jsme zařízení, jež nesmírnou rychlostí provádělo test karyotypu. Připomínalo šicí stroj, který ocelovou jehlou chladnokrevně a systematicky bodal do zárodků a odebíral vzorky plodové vody. Celá ta hlučná, kompletně automatizovaná mašinérie je vlastně jen a jenom o odstranění hlušiny, nehodnotného plevele. Je to jeden velký filtr na lidi. Neperspektivní jedinci, máte smůlu. Promiňte.

Přibližně dvě promile zárodků, které projdou všemi zlopověstnými, chirurgickou ocelí se blýskajícími nástrahami Podsvětí, jsou uzavřena do samoaplikačních uren, zapečetěna, dopravena na zemský povrch a rozvezena do eugenických stanic, kde jsou na základě žádostí přidělena manželským párům dychtícím po potomstvu.

Je to tak prosté.

Je to tak krásné.

Je to tak účinné.

Sbohem, degenerace, ty šedivá důchodkyně s obličejem rozežraným tumory, kterou jsme my, lidé pozemští, k sobě přivábili všemi těmi úžasnými svinstvy, krví těla vesmírné civilizace!

Z Podsvětí vyšla už čtvrtá generace dětí. Ale nejen jich. Část zárodků nehodných osvojení putuje potrubím do přidružených pěstíren otroků. Nekvalitní embrya, která jsou ale dostatečně vitální, se geneticky upravují a nechávají dozrát v kultivátorech, z nichž je po šesti měsících kontrolovaného zrání vyjmou kovové ruce trubčí chůvy a pryžový potěh přinutí takového podčlověka k prvnímu nádechu života. Tyto budoucí složky živé síly, na které je založena podstatná část současné ekonomiky Tyfu, se poté několik neděl vykrmují pasterizovanými pomejemi, dokud nedosáhnou požadované hmotnosti. Ihned poté se posílají do socializačního střediska, kde se jim krom intenzivní pracovní instruktáže dostane strojové kastrace a na pravou půlku hýždí je jim vypáleno logo Podsvětí.

Každý večer před usnutím děkuji sám sobě, že jsem měl před těmi třiceti lety, po která se plahočím pod Kovovým nebem, v Podsvětí tolik štěstí a narodil se jako člověk.

Jenže teď je ráno.

Je čas vyhrabat se ze zpocených přikrývek, postavit se na nohy, alespoň trochu se zkulturnit a vyrazit ven. Vymočím se do umyvadla, z kouta místnosti sledován tlustým pokoutníkem, a zalezu do sprchy. Ohřívač už je zase v tahu. Z trysek nejdřív syčí zatuchlý vzduch, poté na mou kůži dopadne proud ledové vody. Po třech minutách čirého masochismu celý zmrzlý opouštím sprchový kout, čistím si zuby, pomocí voskové pásky depiluji obočí, pneumatickou odsávačkou likviduji ohavný vřed, co mi ve spánku vyrašil na nose.

Snídaně. Ovesné vločky, bílý jogurt, ředkvička, půl tabulky hořké čokolády a sklenice Matčina mléka. Všechno sežeru, obléknu se a hurá do města.

Je půl sedmé. Někde nad krunýřem Kovového nebe teď nejspíš vychází slunce, ale jestli ne, pak je to úplně jedno. Svět zatím ozařují jen plameny bahenního plynu v cylindrech veřejného osvětlení a hořící odpad v kovových koších. Ulice jsou tady v Propadlištích, jedné z nejdomáčtějších a přitom nejprotivnějších čtvrtí města, plné konejšivého světla, hladkého a přívětivého jako ženské lůno. Brzy se ale rozzáří statisíce luceren Kovového nebe a veškerá špinavá a přitom tolik krásná pouliční intimita Propadlišť vezme za své.

Dojdu k zastávce tramvaje, z kapsy saka vytáhnu sudoku a dám se do luštění. Na lavičce vedle mě sedí stará sousedka Klůnová. Nemluvíme spolu. Dívá se na mě jako sup, ve špinavých pazourách drží hliníkový ešus a čeká na svou tramvaj. Dřív pracovala jako kuchařka, teď je prý zaměstnaná v továrně na umělá hnojiva. Šťastný to netvor, babizna jedna šeredná.

Můj pohled přitahuje prasklina ve skle budky. Připomíná jemnou pavučinu. Strašně mě znepokojuje, ale nejsem schopen říct proč.

Za chvíli je tu můj spoj. Uvnitř vozidla to páchne lidským potem a mokrým oblečením. Osvětlení nefunguje, místo lidí mám kolem sebe jen kašlající tmavé siluety. Nemůžu pokračovat v luštění, takže sudoku vracím do kapsy a zírám do plamenů hořící skládky za řadou výměníkových věží. Zírám do nich každé ráno. Oranžové plameny žerou pneumatiky proložené těly mrtvých podlidí, ke Kovovému nebi se valí mračna kouře černého jako sama beznaděj.

V šeru tramvaje se někdo potichu modlí. Třaslavý stařecký hlas. „Bože, dej lidem klidný spánek a hodně tučného jídla, nocím tmu a dnům světlo. Zvířata ať nepoznají nemoci a rostliny ať nikdy nenapadne sněť. Synové Tvoji milovat Tě budou stejně tak jako dcery, k tomu nám Ty sám dopomáhej, amen.“ Se slovy neviditelného věřícího kontrastují tlumené basy trancedechovky, které se bez pochyby linou ze sluchátek někoho stejně tak mladého jako naivního.

Takhle tramvajemi jezdím už tři týdny a docela jsem si ty drncající zinkové rakve v nadživotní velikosti oblíbil. Člověk v nich tak nějak splyne s masou a jejím masem, stane se nezajímavým proletářským tvorem, jejž nikdo neotravuje. Žádní somráci, bezdomovci ani agresivní vozíčkáři, co bláhově věří v jakousi vyšší sociální spravedlnost a myslí si, že je snad povinností ostatních dělit se s nimi o kapitál a plnit jim plechovky od piva drobnými. Přesně tohle jsem ze zásady nikdy dřív nedělal, ale teď čas od času nějakého toho somráka podaruji, jen abych si vychutnal nevěřícný výraz, který nasadí, když si uvědomí, že mu na chlast přispívá někdo, kdo vypadá, že sám co nevidět skončí na chodníku. Tyhle tři týdny jsou úžasným protikladem k tomu, jak jsem si žil před nimi.

Týna Stainová je přesvědčená o tom, že když si ze mě na čas vyrobila tohohle umolousaného dělnického fouňu, jehož smyslem života je válení se u staničních terminálů a požírání housek napěchovaných olejnatou sekanou, dala mi tím úžasně za vyučenou. Věří, že skřípu zuby.

Přesně tohle je důkazem toho, jak málo mě zná. Stereotypní chození odkudsi někam, mozek většinu času v úsporném režimu, žádné významnější vnější problémy, žádná tenze. Prostě jen svébytná dovolená.

Samozřejmě. Kdyby celá tahle věc nesouvisela s Alicí a naším společným maličkým dobrodružstvím, asi bych se trochu kroutil, nicméně tohle všechno, v čem se brouzdám, s Alicí souvisí, a to tak, že přímo. Takže dovolená. Nic než dovolená, Týno.

Za mostem přes Ledovku odbočí tramvaj vlevo. Projíždí průmyslovou zónou, místem, kde jedna továrna volně přechází v druhou. Vzduchem plují těžkopádné dopravní vážky a ve svých spárech nesou betonové panely. Vzdušný rej koordinují nikdy nespící orby vznášející se nehnutě vysoko nad zemským povrchem za pomoci heliových měchů. Víčka jejich ohromných očí jsou pevně zafixována držáky z nerezavějící oceli, aby se zabránilo svévolnému mrkání. Na bulvy se práší, a tak na ně co chvíli musí tlaková tryska chrstnout pár desítek litrů umělých slz. Zdálky to vypadá, že orby neustále pláčou.

Za závodem na syntézu K-chitinu roste nová gigantická stavba. Po konstrukci z traverz šplhá hmyz a vyplňuje volné prostory mezi železnými kostmi budoucího monstra rychle tuhnoucím sekretem. Radost na to pohledět.

Z tramvaje vystoupím u kontrolního železničního uzlu Luka. Kam až dohlédnu, všechno je pokryto jemnou rzí. Vítr ji zvedá do povětří a roztáčí v malých vírech, které poskakují mezi nádržemi na olej. U automatu na prezervativy kousek od vstupu do vestibulu stanice se krčí žebrák zabalený ve špinavých dekách. Hodím mu do žebrací misky hrst drobných mincí. Ani nezvedne hlavu.

Ještě nikdy ji nezvedl.

XXX

„Tak si představ, co jsem tady v noci zažil,“ vítá mě Marx, sotva vstoupím do místnosti dispečinku. Ve vzduchu je cítit vůně saponátu.

„Ty jsi uklízel?“ ptám se.

„Jo. Ještě před hodinou tady byl bordel jako v tanku.“

Odložím si kabát a usednu do koženého křesla ke svému počítači.

„Ve tři ráno dorazila na třináctku zásilka křemeliny,“ pokračuje Marx. „Poslal jsem dementy, ať ji přeložej do sila, ale jeden z těch kreténů uklouznul, slítnul z vykládací lávky na koleje, přerazil si haksny a zůstal tam ležet. Na kameře jsem si toho nevšiml a ty naši debilové taky ne, takže tam zůstal omráčenej asi dvacet minut, než byl vagon prázdnej a komp usoudil, že ho přesune na šestnáctou kolej. No a jak se to celý dalo do pohybu, tak to tomu dementovi dole na kolejích vzalo obě dvě hnáty těsně nad kotníkem.“

„Kolikátka to byla?“

„Sedmička. Řvala v kolejišti jako magor, to jsem snad ještě nikdy nezažil, aby takhle někdo ječel. Zbytek party nevěděl, co má dělat. Sjeli dolů, naložili ji do výtahu a přitáhli, ty vole, přímo sem na dispečink! Věřil bys tomu?“

„Asi byli v šoku,“ řeknu. „Jsou to všechno ještě mladý a neotrkaný kusy, zatím dohromady zažili úplný hovno. To se ale časem zlepší.“

„No jo,“ mávne rukou Marx. „Představ si to. Sedmička se mi tady válí na zemi, z pahejlů jí stříká rajská a ostatní dementi nad ní jen tak stojej a čučej! Nejraději bych je nakopal do prdele, fakt. Zařval jsem na ně, ať ji okamžitě vytáhnou na chodbu a nedělaj tady bordel, hodil jim dva starý hydraulický kablíky, aby sedmičce zaškrtili pahejly. Jenže ta na sebe nenechala sáhnout. Ječela jak na lesy, házela sebou, hele, krev úplně všude, fakt mě to nasralo, to je asi úplně zbytečný říkat, že? Prostě mi ruply nervy, vzal jsem detonátor a odpálil sedmičce v hlavě kapsli.“

„A to máme zrovna pondělí,“ řeknu. „Hezky nám ten týden začíná, co?“

„To teda kurva že jo. Všechno je už nahlášený, sedmičku jsem nechal odepsat a během dneška se ti snad ozve někdo z centrálního, dostaneme náhradu.“

Marx odchází. Je to jen typ přechytralého primitiva, přesvědčeného o tom, že je specialista na všechno, a jeho největším životním snem je vlastnictví sporťáku Bosch Livid a alespoň pětiminutová soulož s jeho nejmilovanější pornohvězdou Análií Aťkou Vylízalovou.

Ten blbec představuje skutečný důvod mé přítomnosti na stanici. Než pochopí, kdo doopravdy jsem, bude už pozdě. Pro něj, pochopitelně.

Na dispečinku jsem úplně sám. Fóliové displeje září modře, nikde ani jedno poruchové hlášení. Na stolku pod obrázkem svatého Antonína leží můj hrnek na kafe. Použitý. Marx během těch tří týdnů, co spolu koexistujeme, pochopil, že nesnáším, když se někdo dotýká mých věcí, co si tady na stanici nechávám, a tak není dne, kdy bych se od něj nedočkal nějakého toho škodolibého svinstva. Zředím lógr na dně hrnku vařící vodou z konvice, zamíchám ho a posadím se zpátky k terminálu. Dívám se na řádky zdrojového kódu, vypisovaného bez hlubšího smyslu na okrajích displejů, a snažím si vybavit tvář sedmičky. Jde to těžko. Tváře podlidí jsou téměř jedna jako druhá a nestojí za to si je pamatovat.

Za sedm deset přijíždí náklad křemeliny sycené kyanovodíkem a já musím jít dolů osobně zkontrolovat stav zásilky. Barely nejeví známky poškození, pečetě jsou v pořádku, nikde žádný utečenec, nic nezvyklého, tak uděluji povolení a souprava vagonů pokračuje dál ke chřtánům do Podsvětí, kterými náklad pocestuje rovnou do plynových komor. Když se vracím zpátky na dispečink, všimnu si, že v kontejneru na železný šrot leží lidské tělo. Nejdřív zkoprním, ale pak mi dojde, že to je jen naše ztracená sedmička. Z uší, nosu a úst jí vytéká krev, zatímco vypoulené oči, které exploze kapsle vytlačila z důlků, se nepřítomně upírají ke Kovovému nebi.

Nitrolebeční kapsle se podlidem začaly vpravovat do hlav hned od první generace, aby nikdo nemohl revoluční pracovní sílu označit za nebezpečnou. Je to geniálně jednoduché. Podčlověk si postaví hlavu, majitel na něj namíří detonátorem a ustřelí mu ji. Prásk. Ve skutečnosti je ale podčlověk naprosto spolehlivé stvoření. Nebo výtvor. Výrobek. Nezáleží na tom, za co kdo podlidi považuje. Jsou něco, co produkuje Podsvětí, to znamená, že nesou punc bezchybnosti. Poslouchají na slovo, nikdy si nedovolí odseknout, neznají drzost. Takový podčlověk by si raději rozkousal jazyk a zadusil se vlastní krví, než aby vztáhl ruku na svého pána. Detonátor je funkce navíc. Prostředek, pomocí kterého marnivé továrnické paničky odstraní nepotřebného domácího otroka, když už je příliš zjizvený a hyzdí svou přítomností jinak naprosto bezvadný interiér supergotické vily.

Prohlížím si groteskně potrhanou hlavu sedmičky a potlačuji náhlou zvrácenou touhu dotknout se těch šílených očních bulev. Odráží se v nich Kovové nebe, mraky, havrani, sazové tankery, všechno, co mám nad hlavou a k čemu normálně nemá smysl věnovat větší pozornost.

Je jedenáct a další zásilka má dorazit až v poledne. Nemám co dělat, tak vytáhnu ze šuplete Život svatého Blažeje a čtu si. Pohodové dopoledne. Žádné vzruchy. Neděje se vůbec nic. Ze stanice odcházím odpočatý a plný síly. V mobilu si odnáším veškeré kamerové záznamy, které pořídil zdejší bezpečnostní systém.

XXX

Když mi skončí směna na stanici, jedu do Černých laboratoří. Chci se vidět s Rigelem. Takhle navečer je tu už jenom pár lidí. Tmavými chodbami se posunuje otrokářský trubec s partou podlidských uklízečů. Spousta paží vybavených pryžovými rákoskami se podrážděně vlní jako švábí tykadla. Když kolem stroje procházím, podezřívavě ke mně obrátí svoje strašidelné modré oko. Po mém těle se sveze zářivý skenovací pruh. Kdybych byl podčlověk, okamžitě by se na mě snesla sprška bolestivých úderů, byl bych nucen padnout na kolena, chopit se hadru a začít vytírat podlahu. Ale protože jsem člověk, trubec ode mě couvne a na displeji ve středu jeho sférického těla se objeví veliký rozesmátý emotikon. „Prosím, pokračujte,“ vybídne mě sladký ženský hlas, a tak jdu dál.

Ivana Rigela najdu zcela nepřekvapivě v jeho pracovně, zamořené puchem nemytých nohou. Je vyvalený na koženém křesle, všude kolem něj září orgazovky počítačů a fóliové displeje. Jeho dlouhý, neupravený plnovous je plný kousků zeleniny a sójového masa. Na pupku, který mu vykukuje zpod vytahaného tílka, stojí prázdná pivní plechovka. Otočím knoflíkem přehrávače, který má Rigel kousek za hlavou. Pracovnou otřesou decibely kapely Poštěvákošunkofleky. Rigel zařve leknutím a probere se.

„Ty šuline, málem jsem se posral!“ křičí na mě. „To je sranda, děsit takhle starýho tlustoprda, co?“

„Klid, dědku,“ přemáhám smích. „Nešlo odolat. Znáš mě.“

Rigel se chvíli mračí, pak si otevře novou plechovku a třemi velikými žíznivými hlty ji vyprázdní. Mám ho rád. Je to člověk spadající do kategorie „co na srdci, to na jazyku“. Občas svět kolem sebe zasypává kurvami, hovny a zapařenými kundami, ale při svém významu pro SVS si může dovolit mluvit, jak mu zobák narostl. Nic nepředstírá, nenasazuje si masky jako ostatní idioti, které kolem sebe mám, nezáleží mu na tom, co si o něm kdo myslí. Je to prototyp bezbožného špindíry milujícího alkohol, extrémní sexuální praktiky a tučná jídla.

Můj hrdina.

„Přineseš mi konečně taky něco z toho tvýho podělanýho nádražíčka, nebo kam tě to teď Stainová nasadila?“ zeptá se vědec, když si po první plechovce odvzdušní žaludek dlouhým řvavým říhnutím.

„Tím něčím myslíš něco, co by mohlo nějak souviset s tvou specializací? Nějakej katalytickej humus, do kterýho bys mohl zálibně namáčet pazoury? Toho se asi hned tak nedočkáš. Marx si dává majzla. Jestli se něco přes stanici dostává z Podsvětí ven, tak jsem si toho ještě nevšiml. A já si všimnu kde čeho, to přece víš.“

„No jo,“ nacpe Rigel ruku mezi opěradlo křesla a svou zadnici a škrábe se. „Ty tvoje okulární a kochleární srágory. Thalamickej harmonizér se ti ještě nerozesral? Jestli jo, tak s tím něco uděláme. V Jádru tyhle věci do člověka šoupnou, a pak už se o to nestaraj. Prasárna.“

„Vše naprosto v pořádku,“ řeknu. „Funguje skvěle. Někdy mám skoro pocit, že bych díky němu mohl pohledem propalovat betonový zdi.“

Rigel, zvíře jedno, vyprostí ruku zpod svého obrovitého zadku a zálibně ji očichává. „Včera si mě pozvala Stainová na kobereček. Kecali jsme o hovadinách, pak se ale začala vyptávat na tebe. Trochu jsme tě proprali.“

„Fakt?“

„Jo. A víš co? Už vychladla. Prej se na tebe nezlobí. Ale ta tvá sranda s Alicí jí ještě leží v makovici. Neměl ses srát do toho, do čeho jsi neměl. Buď rád, že seš její oblíbenej pejsek, jinak bys na tom byl mnohem hůř.“

„Myslíš, že si to neuvědomuju?“

Rigel zívne, mávne rukou, dojde k ledničce, vytáhne z ní další dvě plechovky piva Bourák a jednu mi podá.

„Tady bychom asi neměli chlastat,“ říkám mu.

„My můžeme všechno,“ odpoví mi a zase zívne.

Otevřu plechovku a napiju se. Pivo má divnou železitou příchuť.

„Ukážu ti něco zajímavýho,“ řekne vědec. „To musíš vidět.“

S pivem se přesuneme k boxu, ke kterému je pomocí tlustých kabelů připojeno několik autonomních neurojednotek. Rigel zmáčkne tlačítko a víko hermeticky uzavřené schránky se s hlasitým zasyčením odsune do strany. Uvnitř, v namodralém oparu, který se vlní a přelévá jako hodně špatný sen, vidím kus lidské ruky. Část dlaně a tři prsty.

„Neptej se mě, co to je,“ zaťuká Rigel ukazovákem na víko boxu. „Nevím a ještě nějakou dobu vědět nebudu.“

„Chceš pomoct?“ řeknu. „Tohle je něčí ruka.“

„Vypadá to tak, co? Je to kus neznámýho chlápka, kterej se včera přesně v pravý poledne jen tak objevil u nás v Jádru a začal se tam, jako by se nechumelilo, hrabat v terminálu.“

„To jako bez prdele?“

„Úplně bez prdele.“

„Jak se tam dokázal dostat?“

„Nikdo ho neviděl přicházet, nikdo ho nezaregistroval, snímače v atriu nic, kamery nic. Prostě si tam najednou jen tak stál a hrabal se v terminálu. Samo, že si ho po chvilce všimly ramba, jak by taky ne, představ si, ten debil měl na sobě uniformu skautskýho vedoucího. Takovou tu klasickou, jako z historickýho časáku. Krátký hnědý gatě, košile, pod krkem červenej šátek, klobouk. Takže teda ramba za ním a prej, co to tady jako dělá a kde se tam vzal a podobný hovna. A chlapík se do nich dal. No, hochu, takovou rychtovačku jsi ještě neviděl. Ten Skautík měl sílu jako lokomotiva. První rambo chytil za nohu a prohodil ho takovým tím skleněným chráněním u kancelářskejch kójí. Druhý vzal pěstí na solar a prorazil mu břišní stěnu. To už tam běžely další ramba s bouchačkama a začaly to do něj prát. Chlápek vyrval z terminálu disk se staženejma sračkama a rozeběhl se směrem k hajzlům. Ramba za ním. Zdálo se, že tam ho dostanou, je to totiž uzavřená sekce bez jakýhokoliv únikovýho východu, žádný okna, průduchy, nic. Jenže ten chlap, představ si, těsně před hajzlama najednou prudce zabočil doleva, naběh do zdi a zmizel.“

„To myslíš jak?“

„Tak, jak říkám. Naběh do zdi a zmizel. Vypařil se jako duch.“

„A dál?“

„Chvíli se nic nedělo. Ramba na sebe navzájem čuměly jak idioti a drbaly se na kokosech. Pak začal řvát bezpečnostní systém. Našel Skautíka v inženýrský chodbě na stejným patře. Stál vlastně jen pár metrů od těch debilů. Vtip byl ovšem v tom, že mezi ním a rambama byl asi takhle tlustej flák železobetonu. Systém na Skautíka okamžitě poslal lovčíka. Ten zmetka chvíli proháněl mezi mízovodama a horkovzdušnejma trubkama, jenže pak se Skaut rozhodl zmizet nadobro. Znova skočil do zdi, vypařil se jako předtím, jenže tentokrát si něco mezi těma kabelama zapomněl…“

Rigel znovu zaťuká prstem na box. „Vypadá to jako úplně normální ruka, anatomie je na první pohled lidská, dokonce vypadá jako lidská i na buněčný úrovni, jenže to je jenom kamufláž. Ve skutečnosti to totiž vůbec není organický.“

„A z jakýho je to teda materiálu?“

„Kdybych věděl, tak už jsem ti to řekl. Představ si, že to tady několikrát samo od sebe na chvilku přešlo do superkvantovýho stavu.“

„Takže fázovej posun? Díky tomu se ten člověk dostal do Jádra?“

„Vidím, že jsi ve škole dával pozor, ty chytrej zmetku. Přesně tak. Fázovej posun. Ta věc si dokáže přidat jeden prostorovej rozměr k dobru a může díky tomu projít atomovou mřížkou jakkoli pevnýho materiálu. Technologie procházení koherentní bariérou.“

„Hodně zajímavý,“ řeknu.

„Neví se, odkud něco takovýho mohlo přijít,“ hledí Rigel skoro až nenávistně na ten kus těla. „Stainová pochopitelně vyšiluje jak patnáctka, když se do ní vysemení její frajer. Do tejdne s tím mám pohnout, SVS má o tu věc ohromnej zájem. Nedivím se, doprdele, fakt se nedivím. Takovejhle bezpečnostní lapsus jsme ještě nezažili.“

„A co ten chlápek ve skautský uniformě?“

„Nic. Prostě zmizel. Jestli tě to zajímá, vezmi si ode mě kamerový záznamy a koukni na ně.“

Když jsou záznamy v mém mobilu, vyrazím domů.

Za dvě hodiny mě čeká večeře se Sárou v Olověné ústřici.

II.

V tomhle ročním období jsou ulice po šesté hodině jako vymetené. Jdu po náměstí Bratří Čapků a potkávám pouze shrbené podlidi v dlouhých špinavých pláštích. Spěchají s nákupními taškami plnými jídla do domovů svých majitelů. Z kanálů stoupá pára, žulová dlažba se slizce leskne v záři neonových reklam. Nad supergotickými domy pomalu plují sazové tankery a vulgárně prozpěvující reklamní kostky, které jednu chvíli do nebe vychvalují tablety na čištění zubních protéz, aby se vzápětí vytasily s revolučním čističem ucpaných výlevek nebo gumovými medvídky Herbivor.

Ve stínu potemnělé trafiky zahlédnu siluetu štíhlého kočičího těla. Zvíře zaslechne moje kroky, otočí se mým směrem a tmou blýskne pár zeleně zářících očí. Chvilku na sebe hledíme, pak se kočka vymrští a rozplyne se v křoví za kontejnerem na odpadky.

Nad železnými vraty Olověné ústřice svítí fóliový displej, na něm tančí nahá Asiatka s ohromnou čerstvou sépií. Zpoza vrat slyším dunět decibely industriálního techna.

Ústřice je plná kouře. Připomíná peklo, jemuž přestaly táhnout sopouchy. V pološeru, které se marně snaží rozřezat na kusy několik paprsků zelených laserů, svítí desítky konců hořících cigaret. Taky si hned zapálím. Nekuřáci mají do Ústřice zakázaný vstup. Je to výhodné jak pro ně, tak pro milovníky dehtu a nikotinu. Kdysi se sem při jednom koncertu dostal nějaký blázen s transparentem Kuřáci jsou kreténi, vyškrábal se na pódium a začal vykřikovat cosi o společenském úpadku. Okamžitě se na něj sesypaly zdejší dominy. Servaly z něj oblečení, svázaly blbečka do kozelce, pověsily do vzduchu za varlata, spekulem z nerezové oceli mu rozevřely rektum až na samou hranici jeho anatomických možností a po zbytek večera se bavily tím, že do té ohromné rudé díry odklepávaly popel a cvrnkaly vajgly. Celý incident přirozeně někdo zdokumentoval na mobil. Z videa se stal hit sociálních sítí, a všechno to nakonec vyšetřovalo SVS. Pochopitelně se nevyšetřilo vůbec nic. Říká se, že z aktivisty se vlivem traumatizujícího prožitku stal zapřisáhlý kuřák s průměrnou denní spotřebou padesáti kousků, podle mě je to ale jenom fáma.

Prodírám se horkou masou lidských těl a postupně se propracovávám k salonku číslo pět, kde máme dnes se Sárou domluvenou rezervaci. U jeho dveří stojí drobná stará Asiatka s ohromným doutníkem mezi dokonale bílými umělými zuby. Skřehotá na mě hlasem skřeta z večerníčku O lidožravém tulipánu. Nerozumím ani slovo. Vtisknu jí do studené dlaně pět marek, stařena otevře dveře a s úlisným šklebem na tváři mi pokyne, abych vstoupil dovnitř.

Sára sedí na polštářku v rohu stinného salonku. Je krásná, až z toho bodá u srdce, plicím se chce přestat dýchat a topořivá tělesa se nalévají krví.

„Jdeš pozdě,“ řekne a odklepne popel z cigarety, kterou má usazenou ve stříbrné špičce. Chci říct, že se omlouvám, ale přiloží mi prst na rty a políbí mě. Vzápětí uhne pohledem a strčí mi před oči želví krunýř připevněný k bronzovému podstavci. „Mají tu hrozně krásný popelníky, co?“ usměje se.

„A taky tu mají krásný šero,“ povídám jí. „Šero a všude kouř. Nic není vidět a ty si musíš skoro všechno jenom představovat.“

Sára se usmívá a nic neříká. Pohladím ji po světlých vlasech, jejichž konečky se dnes pohybují, jako kdyby je pročesával neviditelný hřeben. „Koupila jsem si takovej novej lak. Jsou v něm nějaký speciální částice, víš? Líbí se ti to?“ vysvětluje, očividně šťastná, že mi neunikl její nový kosmetický objev.

„Je to, jako kdybys byla ponořená pod vodou.“

Sára se usměje a znovu zbaví svou cigaretu popela. „Dáme si dneska chobotničky?“

„Dáme si všechno, na co budeme mít chuť.“

Za deset minut nám čtyři japonské liliputky přinášejí jídelní servis, skleněný stolek, chirurgické příbory z dokonale průzračného horského křišťálu a nefritové talířky. Sedneme si se Sárou proti sobě a obsluha před nás postaví akvárium plné malinkých albinotických chobotnic.

Chutnají skvěle, jsou dokonale čerstvé. Kousíčky chapadel se pohybují ještě několik desítek vteřin po spolknutí, příjemně to lechtá a já se musím přemáhat, abych se přiblble nesmál.

Po jídle si spolu ještě dlouho povídáme. Řešíme vesměs blbosti, protože ničím jiným nemá smysl se v Ústřici zabývat. Ústřice je místo povrchnosti, šera, luxusu, bizarnosti a plýtvání. Splní všechna vaše přání, ukojí všechny zvrhlé choutky a téměř nic si za to nenaúčtuje. Ačkoliv to není bordel, na přání vám dodá ty nejprasáčtější štětky, masochistickou trpaslici s dildem přišroubovaným na čele i páchnoucího tlustého imbecila v převleku mouchy Milušky. Stačí utrousit půl slova. Nestydět se.

Se Sárou jsme se tady poznali. Už to jsou víc než dva roky. Chodila sem každou středu v sedm večer na mořské plody. Sama. Sedávala ponořená sama do sebe u stolku pro jednoho a ládovala se pohybujícími se částmi těl mořských živočichů. Nezajímalo ji nic než jídlo. Jednoho dne jsem to nevydržel a zeptal se, jestli bych se k ní nemohl připojit, že mořské plody chovám v ohromné oblibě, zvlášť když se vám snaží při konzumaci utéct z úst. Chvíli jsme si povídali o astrologii, které ani trochu nerozumím, pak jsem jí zarecitoval pár veršů z Návratu učitele, a byla moje. Složitější to není.

Jestli ji miluju? Dokud bude po povrchu světa kráčet Alice, tak na tuhle otázku nedovedu jednoznačně odpovědět. Sára mě miluje hrozně. Je příjemné být milován. Ale příjemnější než sex to není.

„Dnes tu má vystupovat Železný Lotos, víš o tom?“ řekne potichu dívka a vytrhne mě ze zamyšlení. „Znáš ji?“

„Něco jsem zaslechl. Ona je to ženská?“

„Tak napůl.“

O dvacet minut později už se spolu tísníme v temném davu před pódiem v koncertním sále Ústřice. Vnímám kolem sebe desítky dechů, desítky agonických srdcí. Příjemně se mi motá hlava. Trvá to snad celou věčnost, než se pódium zalije oranžovou září propanbutanového ohně, který šlehá ze dvou zamřížovaných otvorů v kamenné podlaze. Do prázdného prostoru je na několika řetězech spuštěna neskutečně obézní žena s ohromnými pytlovitými prsy, které jí sahají téměř do poloviny stehen. Na hlavě má navlečenou latexovou masku prasete, v rukách připomínajících tlapy medvěda drží pár velikých železných vějířů. Jejich konce se stříbřitě lesknou. Musí být ostré jako břitva.

Rozezní se třeskutá hudební kakofonie. Stroboskopy začnou řezat a dávkovat sítnicím publika oslepující bílou záři. Několik lidí v kotli se okamžitě zhroutí v křečích epileptického záchvatu. Nikdo si jich nevšímá.

Lotos začíná tančit.

Pot stříká, tukové záhyby se vlní, otevírají a zavírají jako vulkány, pod vrstvami sádla se stahují svaly. Není mi dost dobře jasné, jak se může něco takového vůbec udržet na nohou. Žena hroch, žena prasnice. Bůh vulgárnosti a obezity.

Všechno se třese, lidi řvou, ale je to jenom vidět, slyšet to nejde, obrovské reproduktory to prostě nedovolí. Ohromné vějíře se míhají vzduchem, jejich zvuk připomíná svištění katan v archaických filmech, výkřiky mučených duší v očistci.

Sára mi podá sklenici hořícího absintu. Netuším, kde ji vzala, nepřemýšlím nad tím, pomalu piju a ohřívám tou jedovatou sračkou svůj zažívací trakt. Lotos ještě chvíli předvádí svoje odulé tělo, ten zdánlivý strašlivý omyl Podsvětí, pak se objeví dvě shrbené liliputky. Nesou nejméně dvacetikilového, čerstvě zabitého tuňáka. S námahou ho vyhodí na pódium. Mastně to mlaskne. Lidská prasnice si rybu prohlíží očima dokonale ukrytýma pod latexovou maskou, pak ji jedinou rukou zvedne ze země a vyhodí do vzduchu. V tu chvíli se čas zpomalí a protáhne jako kapka, co se právě oddělila od hubice netěsnícího vodovodního kohoutku. Tuňák pluje vzduchem, od jeho ploutví odletují krůpěje slizu, povrch těla odráží zpomalené záblesky stroboskopů. Ryba se obrátí břichem vzhůru a zvolna klesne mezi čepele dvou ohromných vějířů. Železný Lotos mění rybu na stejně velké filety. S každým mávnutím těch půlměsíčitých břitev se z těla tuňáka oddělí kus masa, snese se na podlahu, ze které je odkopnut vepřovou nohou mezi lidi v kotli.

Trvá to zdánlivě celá staletí, než je ryba rozporcovaná, a Lotosu zůstane na jednom z vějířů ležet její stoická, trpělivě působící hlava.

Publikum šílí. Rve se o filety a rybí vnitřnosti jako smečka hladových psů. Je mi zle. Všechno, co jsem snědl, ve mně kyne. Chce to ven.

Lotos zasekne vějíře do kamenného pódia, rozdrtí dlaněmi rybí hlavu, vyrve z ní krvavé žábry a nacpe si je do chřtánu pod latexovou maskou.

Chci pryč.

„Je ti špatně?“ slyším Sářin hlas. Realita se propadá sama do sebe, svět kolem mě se rozpouští, jako kdyby byl z vosku a někdo ho strčil do elektrické trouby. Kontury věcí se rozpíjejí, ze světel stroboskopů je ohavná galaktická mlha. Všechno mizí a znovu vzniká. Je to nesnesitelné.

„Jdeme domů, pojď,“ říká Sára. V hlavě mi hučí.

Vidím, jak zvracím na černé kočičí hlavy, vnímám Sáru, která se mě snaží podpírat, abych se neskácel na zem. Chvílemi je kolem mě střídavě světlo a naprostá temnota. Zdá se mi, že někdo škodolibě tahá za elektrickou šňůru mého těla. Vytahuje ji ze zdi a zase ji tam vrací. Blik, blik. Žiju, jsem mrtvý a zase žiju. Zasraný absint.

Jedeme tramvají. Je skoro prázdná.

Schodiště mého domu.

Sára mě klade do postele.

Blackout.

III.

Probouzím se. Zářící číslice na displeji budíku oznamují, že jsou dvě hodiny ráno. Vedle sebe cítím teplo Sářina těla. Tiskne se ke mně, její ruka pevně svírá můj ochablý penis. Snažím si zpětně vybavit, co se všechno stalo, ale nejde to. V rohu místnosti slyším něco šramotit. Měl bych to jít zkontrolovat, jenže nemám sílu. Znovu usínám a zdá se mi o pavoukovi…

Zdá se mi o pokoutníkovi velikém jako dezertní talířek, jak ke mně leze po podlaze. Díváme se jeden druhému do tváře. Ano, skutečně má obličej, osmiokou pavoučí tvář černou jako mour.

„Všechno je tak beznadějně krásný, viď?“ řekne pavouk.

„Ty jsi ten, co mě každý ráno sleduje z rohu koupelny,“ odpovím mu.

„To je moje malá sestřička. Chceš prozradit, jak se jmenuje?“

„Chci.“

„Jmenuje se Nox.“

„A ty se jmenuješ jak, pokoutníku?“

„Nepoznáš ženskou, ty hulváte?“ vykřikne popuzeně osminožec. „Já jsem pokoutnice!“

„Promiň, to jsem nevěděl…,“ vyrazím ze sebe zmateně.

Pavouk se směje. „No tak. Dělám si legraci. Vím, že s tímhle mají lidi problém. Necítí naše feromony.“

„A jak se teda jmenuješ?“

„Ty mi můžeš říkat Lumen.“

„Lumen? To je hezký jméno pro pavouka.“

„Můžeš pro mě něco udělat?“ řekne Lumen a popoleze o pár centimetrů blíž ke mně.

„Asi jo?“

„Vypni si v kuchyni ten lapač na mouchy. Sestřička říkala, že ji připravuje o jídlo. Likviduje všechen hmyz a ona hladoví.“

„Dobře. Vypnu ho.“

„Jsi zlatej!“ řekne Lumen a zahihňá se.

Wonderland

Kolem Mirty krystalizovaly stalaktity a stalagmity. Prostor, který byl před chvílí dokonale prázdný, se zaplňoval kamenem.

„Vytváříte si jeskyni?“ zeptal se pan Zázračný.

„Ano, bude to jeskyně,“ řekla Mirty.

„Proč zrovna jeskyně?“

„Znáte Fantoma opery?“

Muž zavrtěl hlavou.

„Já vím,“ usmála se Mirty. „Dobírám si vás, promiňte. Líbí se mi ten výraz, který nasadíte vždy, když vás něco zaskočí. Fantom opery je příběh o nenaplnitelné lásce. Hlavní hrdina, znetvořený architekt Erik, si vybuduje domov v jeskyni pod budovou opery Populaire. Žije v temnotě, komponuje při světle svíček, řídí dění v celé budově opery, ale o jeho existenci přitom skoro nikdo neví.“

„Jak romantické!“ zasnil se Zázračný.

Mirty mávla rukou. Kamenné dno jeskyně se vyrovnalo a vytvořilo hladkou podlahu. „Chci si vytvořit domov v podobném duchu. Něco neotřelého a přitom jednoduchého.“

„Asi vám rozumím,“ řekl Zázračný. „Tam venku je to složité až běda. Mrzutě přetechnizované. Vůbec to není takové, jaké bych chtěl, aby to bylo.“

„A jaké byste chtěl, aby to bylo?“

„Jiné. Ne tolik systematizované. A možná taky trochu, jak to jen nazvat, našim dobrodružným povahám nakloněné?“

„To, co je venku, změníme. Slibuji vám to, pane Zázračný,“ řekla Mirty a luskla prsty. Jeskyně zmnohonásobila svoje rozměry a stala se ohromným kamenným dómem.

„Chtělo by to tu trochu oživit vodou!“ vykřikl vzrušeně Zázračný.

„Ano. Vodopád,“ přikývla Mirty. „Anebo ne. Vodopád by mě rušil. Mnohem lepší bude jezero.“ V zadní části jeskyně se zaleskla hladina průzračného podzemního jezera. Mirty se zamyslela; něco tomu scházelo. Vzápětí se na hladině jezera zmaterializovala trojice zářivě bílých labutí…

Když byla jeskyně hotová, vyzdobená krápníky, vybavená vysokými svícny se svícemi, jež neubývaly, osídlena labutěmi, volavkami, světluškami a hlubokomořskými ďasy, zbývala poslední věc.

„Musíme to tu nějak pojmenovat,“ řekla Mirty.

Pan Zázračný usilovně přemýšlel. Mnul si spánky, ale napadala ho jen naprosto nevhodná označení typu ‚centrála‘, ‚základna‘ nebo ‚ústředí‘. Styděl se, že nedokáže přijít na něco lepšího.

„Myslím,“ ukončila Mirty jeho trápení, „že by se to tu mohlo jmenovat Sklep pod sklepem.“

„Proč Sklep pod sklepem?“

„Vystihuje to podstatu tohoto místa,“ řekla Mirty. „Je skryté před všemi. Nikdy se ho nikomu nepodaří odhalit, nikdo do něj neprohlédne.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Protože tohle místo ve skutečnosti neexistuje.“

„Ale přesto tu jsme, vidíme ho, mluvíme spolu a naše prožitky jsou reálné. Není to trochu paradox?“ vrtěl hlavou Zázračný.

„Záleží na úhlu pohledu,“ řekla Mirty.

„A co se bude dít dál?“ chtěl vědět Zázračný.

„Ruku už máte v pořádku?“

„Jistě!“

Mezi Mirtyiným palcem a ukazováčkem se objevil popsaný list papíru. Svinula ho do ruličky a podala Zázračnému. „Tohle je nákupní seznam,“ řekla. „Přineste mi to všechno.“

Pan Zázračný vsunul srolovaný papír do své kožené brašny s červeným křížem a zasalutoval. „Provedu!“ vykřikl. Pak připažil a propadl se podlahou.

IV.

Na svých rtech cítím Sářina ústa. Sny se nezadržitelně trhají. Jsem vzhůru.

„Omlouvám se za ten absint,“ říká Sára srozespalým úsměvem. „On to asi tak úplně nebyl absint. Sama jsem pak už pila jen takovou citronovou šťávu.“

„To je úžasný,“ zvednu se zpostele. Třeští mi hlava. Na podlaze leží hromada našeho vzájemně propleteného oblečení. Jdu do kuchyně, napustím si sklenici ledové vody aoživím svůj dehydratovaný organismus. Ihned dostávám chuť na tabák. Velikou. Ze stolu zvednu pohozenou zlatou dvojšpičku, vsunu do ní pár cigaret apřipálím si kuchyňským zapalovačem. Dvě cigarety najednou. Slast.

Zahledím se na fialově zářící lapač hmyzu, mastnou špinavou věc, visící od stropu na kusu elektrické šňůry. Okamžitě se mi vybaví můj sen spavoukem. Obalím si prsty papírovým ubrouskem, vylezu na židli, přitáhnu si lapač ksobě avykroutím zněj fluorescenční trubici…

Když dokouřím, vlezu do koupelny azapočnu řetězec stereotypních hygienických procedur. Zrohu místnosti mě sleduje pokoutník. Když se vrátím do kuchyně, Sára stojí ulinky azalévá mi mlékem cereálie voranžové plastové misce.

„Budu muset letět,“ odstrčí jemně mou ruku, když ji chci chytit za zadek. „Přijdu pozdě do práce.“ Obléká se aodchází. Políbím ji na krk anechám dočasně zmizet ze svého života.

Sára otom, kdo doopravdy jsem aco dělám, vůbec nic neví. Nedělalo by to dobrotu. Prozradit jí něco znamená říct to všem jejím povrchním avdrtivé většině zcela vylízaným kamarádkám. Aříct něco jejím kamarádkám, to je to samé jako nechat si to vytetovat na čelo.

Sednu si ke stolu, se sebezapřením do sebe cpu chuťově mdlé cereální lupínky rozmáčené vMatčině mléce apřetahuju veškerá včera získaná data zmobilu do Včeličky. Je toho hodně aVčelička začne vposlední třetině procesu mrzutě příst, procitne ztichého módu, sama si aktivuje svůj fóliový displej apřivítá mě škaredící se tváří.

„Práce, práce, práce. Pořád jen práce ažádná zábava. Kde jsou ty časy, kdy jsme spolu hráli stolní tenis sokny paneláků? Někdy mě napadá, že bych se docela ráda vrátila do minulosti auž tam zůstala. Napořád.“

„Taky ti přeju dobrý ráno,“ odpovím jí. „Neofrňuj se. Koukni se mi na kamerový záznamy zJádra, aaž to budeš mít, řekni mi, co si myslíš.“

„Sára už odešla?“ rozhlédne se Včelička po bytě soustavou stropních očních bulev, zatímco její nervová ganglia analyzují videozáznam od Rigela.

„Jo. Jsme sami. Buď ráda, protože jinak teď nemluvíš. Víš přeci, jak šíleně nesnáší ten tvůj skřehotavej hlásek.“

„Kdybys mi ho změnil, prospělo by nám to všem,“ odsekne.

„Mám dojem, že tohle jsme si už jednou vyjasnili,“ říkám Včeličce. „Nestojím otu přiteplenou fistuli Martina Jůlinky, kterou mi pořád podstrkuješ. Ani oto ostatní. Všechny ty hlasy jsou vyloženě odporný. Koncentrovaná protivnost. Nemáš špetku vkusu.“

„Tak já prý nemám špetku vkusu?“ mračí se ublíženě Včelička. „Vtom případě teď dobře poslouchej. Tralala, dobrý den, zdraví vás vaše oblíbená Aťka Janečková, milé děti! Dobrou noc, dobré ráno, pes štěká, kočka mňouká, Včelička skřípá jako úplný debil. Nechte si chutnat, prosím. Ateď mi řekni, kdo tady nemá vkus!“

Rozesměju se, protože tomuhle se nesmát nelze. „Tenhle hlas ti prostě zůstane aklidně se vztekej.“

Včelička na mě zdispleje vyplázne jazyk, chce ještě něco dodat, ale nestihne to, protože ji upozadí příchozí hovor.

Týna Stainová.

Trochu mě zastudí uledvin, dvě vteřiny čekám, rovnám si myšlenky, pak stisknu tlačítko aspojím nás.

„Už jste vzhůru?“ dívá se na mě Stainová příkře skrz své neodmyslitelné hranaté brýle beze skel.

„Před chvílí jsem se probudil,“ odpovím.

„Bledý jako křída,“ cedí Stainová mezi zuby. „Ponocoval jste? Dejte si ktěm vločkám pár deci zeleného čaje, to vám pomůže.“ Je jako nepřístupná, přísná azákeřně inteligentní teta, kterou jsem nikdy neměl. Naštěstí. Marně se zjejí tváře snažím vyčíst nějaké náznaky emocí. Vidím jen nehybnou tvář, jež vypadá, jako kdyby zní někdo vyoperoval veškeré mimické svaly anahradil je vycpávkami zbuničiny.

„Čeho si dnes žádá náš všemocný živitel jménem SVS?“ zlehčím trochu napětí, které doprovází všechno, co má co do činění se Stainovou, nicméně velká šéfová nepohne ani brvou.

„Dnes na Luka nepojedete,“ oznámí mi příkře. „Jste totiž zneschopněný. Přirazil jste si ruku při stěhování postele. Potřebuji vás někde jinde.“

„Přirozeně,“ řeknu.

„Vpůl druhé buďte vBotanické zahradě. Více až tam.“

Obličej Stainové mizí aobjevuje se znovu Včelička. Už se nemračí. „Jdi si udělat ten čaj,“ vykáže mě od počítače.

Když se kní odeset minut později vracím smiskou Bílé opice, vidím, že analýza je ukonce.

„Tak povídej,“ řeknu aVčelička spustí.

„Základní biometrické údaje osoby. Muž, stáří přibližně 45 let, výška 183 centimetrů, hmotnost 82 kilogramů, atletická postava, hnědé oči, krátké vlasy světle hnědé barvy, oválný obličej, knír. Entita patrně neorganického charakteru, schopnost dočasného přechodu do superkvantového stavu, velká fyzická síla. Vnitřní struktura neznámá. Útok zjevně důkladně připravený, entita disponovala znalostmi oarchitektuře Jádra. Množství stažených dat přibližně dvacet terabytů. Předpokládaná inteligence velmi vysoká.“

„Takže kol akolem jsem stejně chytrej jako před půlhodinou,“ usrknu čaj apopálím si jazyk.

„Aco jsi čekal?“ zpraží mě Včelička. „Že se podívám na video, kde fousatý chlapík ztlouká vylízaná ramba, apovím ti jeho adresu avystavím psychologický profil?“

„Nech to bejt. Já se do týhle věci vlastně ani nechci nijak míchat. Jde to mimo mě. Stainová by nejspíš nebyla moc ráda, kdybych se zapojoval do něčeho, čím mě sama nezaúkolovala.“

Včelička se zasměje. „Vlastní iniciativa je nebezpečnější než žiletka vruce batolete.“

Vytáhnu zšuplíku pracovního stolu láhev sirupové vody adám jí napít. Konečně se dnes dočkám jejího spokojeného předení. Včelička si makadly přidržuje nádobu acucá jako hladový kojenec. Záklopky dýchacích otvorů se zrychleně stahují aroztahují, zadeček pulzuje.

„Malinovou miluji,“ řekne, když je láhev prázdná aukazatel kalorií hlásí sto procent. Hodím láhev na zem, sešlápnu ji astrčím do odpadkového koše. Pak se jdu podívat na balkon. Mám tam svou malou orchideovou zahrádku. Sára nechápe, co na těch pitomých kytkách vidím, čímž umě trochu ztrácí. Orchideje jsou kouzelné. Krásní parazité, elegantní příživníci tropických stromů, těch stejných stromů, které dnes odpoledne spatřím vBotanické zahradě. Napadá mě, že se tam vlastně docela těším.

Ano. Jsem nadčlověk.

„Řídíš ty, nebo já?“ zeptá se Včelička.

„Přirozeně já.“

Opustíme garáž avyjedeme na hlavní ulici. Včelička se ihned rozpovídá.

„Prostě ne.“