Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Markus Heitz v nakladatelství

série Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Triumf trpaslíků

Návrat trpaslíků, kniha I.

Návrat trpaslíků, kniha II.

série Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

Zuřící bouře

série Ulldart

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Kořeny zla

série Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcery Jidášovy

série Exkarnace

Válka Starých duší

Umírání duší

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

Oneiros

Pohled mrtvého

Markus Heitz: Die Rückkehr der Zwerge II

Copyright © 2021 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co.KG, Munich, Germany

web autora: www.mahet.de

Licence na tuto knihu byla vyjednána prostřednictvím AVA international GmbH, Germany (www.ava-international.de).

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover and illustrations © Martin Kapošváry

ISBN epub 978-80-7594-552-5

ISBN mobi 978-80-7594-553-2

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

DRAMATIS PERSONAE

TRPASLIČÍ KMENY

PRVNÍ

Xanomir Srdce vln z klanu Ocelářů, ingenius a konstruktor

Buvendil Mušlegryf, ingenius a konstruktor

TŘETÍ

Regnorgata Smrtonosná pěst z klanu Skřetobijců z kmene Třetích, královna Třetích

Hargorina Smrtonoška z klanu Drtičů kamenů z kmene Třetích, válečnice

Belîngor Čepeložrout z klanu Ocelových pěstí z kmene Třetích, válečník

Brûgar Vdechovač jisker z klanu Ohňových nástrah z kmene Třetích, válečník

ČTVRTÍ

Goïmron Rýtko z klanu Stříbrných vousů z kmene Čtvrtých, gemmarius

Bendoïn Fajnanc z klanu Hledačů šípů, vrchní velitel pevností na hranicích s Brigantií

PÁTÍ

Barbandor Ocelové zlato z klanu Pijanů královské vody z kmene Pátého Giselbarta, válečník

Gyndala Jemná pěst z klanu Zlatokopů, kovářka a stavitelka

LIDÉ

Orweyn Berengart, omuthan Brigantie

Klaey Berengart, nejmladší bratr Orweyna Berengarta, vlajkový oficiál

Kawutan Berengart, Orweynův mladší bratr

Ilenis Berengart, manželka Kawutana

Stémna, vyslankyně Ȗry

Doria Rodana z Psalí, loutkoherečka

Chòldunja, aprendisa

Kiil, Irmon, Jowna, Brigantinci

Hantu, rhamak

Vanéra, maga

Adelia, Vanéřina fámula

Mostro, Vanéřin fámulus

Gubnara, cvičitelka doulijů

Enes, doulija

Tithmar z Valdenštajnu, statkář v Gautayi

Alreth, řemeslník a kapitán Mořské čepele

Olstrum, lodní kuchař z Mořské čepele

Fridgatt, námořník z Mořské čepele

Joros Gunmarr, admirál sinteriánských námořních vojsk

Emaro ze Štejna, plukovník v Brané

ELFOVÉ

Telìnâs, elfský válečník

Randûlas, vedoucí delegace Tì Silânduru

ALFOVÉ

Mòndarcai, válečník

Ascatoîa, zhussa

Ophîras, válečník

Cintalôr, zvěd

Èthoras, atentátník

SKŘETI

Borkon Gràc Hâl

Torsuk, léčitel

Shashka, kněžka v Kràg Tahuumu

Akrosha Stínatelka hlav, velitelka slanovodních skřetů

Mortog Zákeřník, bratr Akroshi

DALŠÍ

Nebtad Sònuk, srgāláh

Slibina a Szmajro, sourozenci, okřídlení draci

Travozub, nejmenší drak ve Skryté zemi

POJMY

MÍSTA

Arima: hlavní ostrov Undarimaru

Dsôn Khamateion: říše alfů v Hnědých horách

Enaiko: město učenců na jihu Skryté země

Gautaya: císařství v Gauragonu

Kràg Tahuum: skřetí pevnost uprostřed Skryté země

Malá Voda: lidská vesnice poblíž Platinového Kopí

Platinové Kopí: trpasličí obranné sídlo na úpatí Šedých hor

Tî Silândur: říše elfů

Towan: řeka na severu Skryté země

Závora: jedenáct tisíc kroků vysoká hora

NÁRODY & TVOROVÉ

Acront: obrovští váleční tvorové, kteří pronásledují bestie

Cadengi: skupina nových bohů, v něž je rozšířena víra v Brigantii

Cadengis: nejnebezpečnější bůh ze všech Cadengi

Cadengisova matka: nejnebezpečnější bohyně Cadengis, zároveň oblíbená kletba

Doulijové: přivandrovalci ze Země za horami, kteří se dobrovolně nabízejí jako otroci

Drinx: bájná bytost

Meldrithové: osoby, jejichž jeden rodič byl alf a druhý elf

Narshânská bestie: šelma s vlčí hlavou

Ohňokřídlí: létající hadovitá stvoření, spřízněná s draky

Ohňožrout: označení bestií v lávových polích na severu Gauragonu

Opancéřované ryby: velké ryby ve Vnitrozemním moři

Phlavaros: alfské jméno prvního létajícího koně

Ragany: čarodějnice z rašelinišť

Rhamak: přivolávač duší

Sfyraje: rychlé žravé ryby

Slanovodní skřeti: označení bestií ze solných polí v císařství Gautaya

Srgāláh: humanoidní tvorové s psí hlavou

Visok: velká koňská rasa

Ygota: létající hmyz citlivý na magii

Zparchantělý kůň: jezdecké zvíře skřetů

TITULY & OZNAČENÍ

Aprendisa: učeň

Fámulus/fámula: magicky nadaný člověk v učení

Fîndaii: Kisâřina tělesná stráž a elitní jednotka

Ganyeios: titul vládce Dsôn Khamateionu

Kisâra: titul císařovny elfů

Magus/maga: kouzelník, čarodějnice

Omuthan: titul knížete v Brigantii

Vlajkový oficiál: nižší vojenská hodnost zásobovacího důstojníka

Zabitaj/zabitaja: generálská hodnost v Brigantii

Zhussa: alf/alfka ovládající kouzla

OSTATNÍ

Consortio: shromáždění v Brané

Elriina helma: potápěčský zvon

Prým: žvýkací tabák

Suihhi: označení smrtelného moru v Gauragonu

Trebuchet: obrovský katapult

I

SKRYTÁ ZEMĚ, NA SEVERU SJEDNOCENÉHO VELKOKRÁLOVSTVÍ GAURAGON, UVÝBĚŽKŮ ŠEDÝCH HOR,

1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU),

PODZIM

Barbandor Ocelové zlato zklanu Pijanů královské vody si hrdě obhlížel stavební práce ze střechy strážnice, zníž svého času střežil zraněné město. Tak dlouho, dokud se do zničeného Platinového Kopí nevrátili trpaslíci atrpaslice, aby je znovu vybudovali.

Všude kolem něho samé rachocení abušení kladiv. Silné svaly natáčely jeřáby azvedaly trámy, balíky se šindely akameny. Do otvorů ve zdvojených hradbách byly vsazovány kvádry ahned dozděny, takže zvětší části vypálená osada již nebyla bez ochrany. Do toho zaznívaly hlasité pokyny předáků aobsluh strojů, případně hudba, kterou vyluzovalydudy ašalmaje, aby lopotícím se trpaslíkům zpříjemnily práci aaby se vposledních teplých slunečních paprscích tolik nepotili.

Do zimy bude nejhrubší práce hotová. Barbandor byl za své zásluhy zvolen radním osady atento úřad sradostí apýchou přijal. Na šatech akroužkové košili nosil vyšívanou bílou šerpu, která označovala jeho funkci, atak si sním mohli promluvit všichni, co měli nějaké otázky astarosti.

Za zdvojenými hradbami nyní sídlilo dohromady téměř tisíc duší. Život se do osady vracel atoto vědomí naplňovalo tmavovlasého trpaslíka zkmene Pátých velkou radostí.

Po zpustošení vesnice Ȗřiným ohněm, když Platinové Kopí odmítlo bílé létající dračici odevzdat dávku, bylo nutné toho hodně zprovoznit aznovu vybudovat. Avšak ztráta původních obyvatel byla mnohem horší.

Barbandorovy hnědé oči se obrátily směrem kŠedým horám, které po posledním zásahu do skály, provedeném dle tajného plánu Tungdila Zlatorukého, nebyly kpoznání. Kartografové by po celý život měli plno práce súpravami starých nákresů. Promnul si spletené tmavé vousy, zatímco se díval na hory apohrával si sokrasnou sponkou zbílého zlata. Linie hřebenů avrcholů již nesouhlasila se skutečností aexistující záznamy ochodbách, tunelech, šachtách adolech ztratily jakoukoliv cenu.

Zato Skrytá země nyní byla uzavřená abezpečná.

Všech pět vstupů do horského řetězu se následkem přesně propočtených demolic asesuvů navždy uzavřelo. Kde se nyní nacházejí nové, věděl jenom Zlatoruký.

Oznámí to všem hned, jak budou Hnědé hory osvobozené, předpokládám. Barbandor zavřel víčka anechal sluneční paprsky dopadat na svůj větrem ošlehaný obličej shlubokými vráskami ajizvami vkůži. Vuplynulých obězích knim přibylo nemálo nových vrásek, za něž mohly starosti adobrodružství. Ať se vítězství nad Brigantií dostaví co nejrychleji.

„Hej! Hej tam, mistře Ocelové zlato!“ zaznělo jasně vhluku pracujících řemeslníků. „Sestup ze své vysoké střechy dolů! Jinak tě brzo budou považovat za tvoji vlastní sochu, radní.“

Barbandor otevřel oči, zadíval se na ulice auličky kolem sebe ahledal, kdo to po něm tak křičí. Asi patnáct kroků pod ním stála mladá plavovlasá trpaslice vprostých světlých vlněných šatech ahrubém koženém kabátci, kterým se chránila před podzimním chladem. Oběma rukama držela nějaký ranec. Látka byla hodně napnutá, náklad, který vní byl uložen, asi nebyl nejlehčí.

„Co se děje?“ zavolal dolů.

„Našla jsem něco, co ti musím ukázat.“ Ukázala na strážnici apospíchala napřed. „Jdi do svojí úřadovny.“

Co má zas tohle znamenat? Barbandor trpaslici znal. Jmenovala se Gyndala Jemná pěst zklanu Zlatokopů. Pocházela původně zKovohradu, jedné zvýchodních osad vblízkosti lávových polí, která dohlížela na bandu ohňožroutských skřetů. To asi nebude nějaká svačinka.

Sešel otvorem ve střeše dovnitř do budovy, vyšel způdy apustil se po schodišti dolů do skromně vybavené úřadovny. Na dekorace ještě nenašel čas, vlajka města na stěně musela stačit.

Gyndala již položila zašněrovaný ranec na stůl anedočkavě uněj postávala. Dlouhé plavé vlasy měla upravené do pleteného účesu, světlé oči plály netrpělivostí. „To je pro tebe,“ jí okamžitě vylétlo zúst.

„Seš moc pozorná.“ Barbandor popošel blíž asnažil se na základě vyboulených míst odhadnout, co by vranci mohlo být. „Ale asi to není žádný dárek.“

„Ne. Našla jsem to vléčitelově vypáleném domě. Ve sklepě.“ Gyndala rozvázala hrubou jutovinu. „Omoc víc už toho nezůstalo.“

Přestože se Barbandor zpočátku obával, že mu se vší vážností přinesla smrtelné pozůstatky mistra Zlatojiskrného, vyklubala se zpřinesených věcí směsice nejrůznějších předmětů, které dokázal zařadit až po důkladné prohlídce. „Tyhle věci patřily skřetům.“

„Těm skřetům, které Platinové Kopí zabilo svými vrhači před vlastními branami,“ doplnila Gyndala nadšeně apečlivě rozložila věci na hrubé látce, jako by to byly poklady, které je nutné prezentovat. „Oheň sice hrozně řádil, ale já si myslím, že je na nich zřetelně vidět, jak se liší od věcí bestií, se kterýma bojujeme ulávových polí.“

Barbandor zvedl dva železné plátky azkoumal je, setřel znich rez, rozvázal dva kožené váčky, vnichž se nacházely zbytky nějakých bylin, ze kterých se šířilo omamné pražené aróma. Nakonec vzal do ruky dýku aoklepal zní špínu. Pod ní se objevila perfektní ocel.

„Jednoznačné rozdíly, Gyndalo. Vidím to stejně jako ty,“ utrousil při zkoumání tiše.

„Já jsem si všimla tý povedený řemeslný práce,“ vyhrkla trpaslice vzrušeně. „Našim se nemůžou rovnat, když dojde na kovářský umění, ale Dlouhým se vyrovnají. Nepochybně.“ Vybrala si jednu ozdobnou sponu, která kdysi spojovala části oděvu. „Atady to: přímo filigránské! Na to, že to byli skřeti.“

Tento objev podpořil Barbandorovu domněnku, že bestie knim přišly ze Země za horami, aby zaprvé pořádaly hony na trpaslíky azadruhé se zmocnily truhly Tungdila Zlatorukého sjeho zápisky. Spolu spřítelem udělali skřetům na břehu Towanu čáru přes rozpočet. „Šikovné. Kdybychom ztoho měli soudit, jak jsou mazaní, tak jsem rád, že vstupy do Skryté země jsou teď zavřené.“

„Ano, je klidněji, když pomineme obléhání pevnosti vHnědých horách. Ale to je daleko odsud. Unás vKovohradu to před mým odchodem vypadalo skoro tak, že tam už nejsou žádní ohňožrouti.“ Gyndala se posadila aopřela si hlavu oruku, fascinovaně si prohlížela nalezené věci ačichala směrem ke sbírce bylinek. Vzáři podzimního slunce se jí na tvářích kulatého obličeje třpytilo světlé chmýří.

Barbandor znal bandu skřetů na východě od výběžků Šedých hor jen podle jména. Zatímco se Platinové Kopí tu atam potýkalo se špehy slanovodních skřetů, snažily se ohňožroutské bestie vybudovat si nimbus ohnivzdorných lupičů tím, že si stavěly menší osady azákladny na vysokých ostrovech uprostřed jezer ztekutého ohně. Kovohrad je vždycky odkázal do patřičných mezí, jakmile se odvážily proniknout příliš hluboko na území obývané lidmi atrpaslíky.

„Já myslel, že jste je vyhladili, ne?“ prohodil Barbandor.

„Ne. Jakmile si všimnou, že prohrávají, stahují se na svý větší ostrovy uprostřed lávy nebo do jeskyní, který jsou plný pro nás jedovatýho plynu atam nemůžeme postupovat dál.“ Gyndala položila sponu zpátky na stůl. „Jenom počkej. Nepotrvá dlouho aony znovu vyrazí. Ale pak dostanou ty prasečí rypáky od mých velkých bratrů takovou nakládačku, že jim ty jejich roztřepený uši splasknou ashnilý zuby jim vypadají ztlam, uVraccase!“

„Proč si seš tak jistá, že ohňožrouti zase brzy udeří?“

„Blíží se zima. Takže potřebují zásoby.“ Gyndala vytvarovala zněkolika suchých kousků bylin palcem aukazováčkem malou kuličku azvědavě si ji prohlížela. „Co to asi tak je?“

„Léčivé byliny, řekl bych. Nebo tabák na žvýkání. Oni možná žvýkají tabák.“ Stejně jako já. Doufám, že to je jediná věc, kterou máme společnou. Barbandor potěžkával vruce železné plátky, které kdysi patřily kplátkové nebo lamelové zbroji. Něco mu na nich nesedělo, to mu říkal instinkt. „Moc těžké,“ zašeptal, když najednou pochopil.

„Moc těžké?“

„Vzpomínám si, jak ten skřet ve zbroji vycházel zTowanu. Myslel jsem si, že stejně jako ty čtyři tucty ostatních připlavali ze Země za horami, ale…“ Barbandor svraštil čelo. „Vtěchhle zbrojích by se knám vřece nikdy nedostali.“

„Přežili Smaragdové vodopády. Proč by nepřežili idivokou jízdu přes…“ Gyndala se zarazila. „Uvěčnýho Kováře! Ty máš pravdu. Dokonce ani prasečí rypák by neuplaval stovky mil vledový řece speřejemi, spodními proudy askalisky.“

Barbandor zíral na oba plátky ve svých silných mozolnatých prstech. Udělal jsem nebezpečnou chybu! Odhodil oba kousky na hromádku. Otočil se ke dveřím „Díky, žes stím za mnou přišla. Nedokážeš si ani představit, sjakým objevem jsi mi pomohla.“

„To jsem udělala sradostí.“ Gyndala na něho zvědavě pohlédla. „Kam máš namířeno?“

„Zkontrolovat práce. Na první hradbě,“ odpověděl avchůzi sáhl po těžké válečné sekeře svypracovanou, vycizelovanou ocelovou hlavou, aby si ji zasunul do úchytu na zádech. „Zatím na shledanou. Uvidíme se vZelené pípě. První pivo jde na mě.“

„Takový slovo se mi líbí,“ zavolala za ním.

To souhlasí asi tak ze dvou třetin, takže to není lež. Barbandor nechtěl, aby ho mladá trpaslice na pochůzce doprovázela. Své selhání musel napravit jen on sám anechtěl při tom vPlatinovém Kopí vyvolat rozruch. Šok ztoho, co se událo, vněm vězel ještě příliš hluboko, aproto musel jako radní osady aosoba odpovědná za její obranu pátrat na vlastní pěst.

Rychle procházel ulicemi auličkami, při chůzi chválil pracovníky, prohlížel si vylepšení dvojitých městských hradeb azanedlouho vyšel zPlatinového Kopí cestou vedoucí kTowanu aMalé Vodě.

Bylo mu vhod, že se ho nikdo nezeptal, co chce vlidské vesnici dělat. Tak aspoň nemusel znovu lhát.

Chráněn lesíkem klusal po cestě kvesnici aSmaragdovým vodopádům acítil se, jako by mu zočí spadly dračí šupiny. Jak je možné, že jsem ty známky neviděl? Váha zbrojí, velký počet skřetů aokolnost, že ho bestie oslovila obecnou řečí, kterou vZemi za horami jen sotva někdo znal. Auž vůbec ne nějaký skřet.

Omlouval své selhání tím, že téže noci zaútočila Ȗra aon byl zraněný. Potom bylo jeho úkolem střežit Platinové Kopí anásledně pátrat sGoïmronem ajeho přáteli po Zlatorukém. Proč bych si měl lámat hlavu s mrtvými skřety?

Barbandor dorazil kvelké vodní pánvi, do níž se vlévaly Smaragdové vodopády. Tam ho přivítaly valící se spršky vodní tříště, vnichž vířily žluté azelené lístečky. Podzim malebně zbarvil okolní listnaté stromy, byl cítit vlhký mech ahouby.

Jeho oči se upřely na horní hranu vodopádu. Jestli se skřeti nezřítili odtamtud shora – pohledem putoval pošumící, zelenobílé vodní zácloně níž aníž – museli vylézt znějakého nižšího místa.

Pomalu vykročil avytáhl zúchytu sekeru, aby mu její vycizelovaná hlava atopůrko posloužily jako opora při chůzi po kluzkých kamenech.

Jestli se po půlce cyklu podaří ještě najít nějaké stopy, to se neodvážil říct. Od té doby se tu nevynořili žádní skřeti. Ani na staveništi Platinového Kopí, ani vpozůstatcích Malé Vody, kterou si lidé znovu vybudovali.

Útok na naši osadu je mohl odradit od dalších loupežných tažení. Barbandor šplhal po spodních, větších kamenech apřiblížil se na čtyřicet kroků kpravému okraji Smaragdových vodopádů. Znich měli strach všichni živí tvorové. Zalévala ho vodní tříšť aběhem několika málo úderů srdce ho celého zmáčela, takže si musel často vytírat zočí kapky vody. Podklad byl zákeřný, trpaslík pečlivě hledal bezpečná místa. Ale teď je dračice mrtvá. Prasečí rypáky by mohly tyhle okolnosti aobléhání vHnědých horách využít pro sebe. Aby se vrátily.

Barbandor při všech úvahách nezapomínal na Elriinu kletbu. Nedůvěřivě se díval do pánve Smaragdových vodopádů, která se zdála být neskutečně hluboká aneustále připravená stáhnout trpaslíka na pokyn své bohyně do hlubin atam ho utopit. Vraccasi, stůj při mně.

Aby se líp koncentroval, zasunul si za pravou líc chomáč žvýkacího tabáku. Skořice amáta, ktomu zakouřené ostré aróma tabáku, to mu bystřilo rozum.

Stranou od hlavního proudu, kterým se Towan vrhal do hlubin, šplhal Barbandor krok za krokem po stěně, nejdříve poskakoval zkamene na kámen, potom zasunul sekeru zpátky do úchytu amokrými, promrzlými prsty šplhal po strmé skále vzhůru. Bez ustání ho zalévaly další adalší spršky vodní tříště.

Zhruba dvacet kroků nad zemí objevil vedle sebe úzkou římsu vedoucí rovnou pod vodní kaskádu. Značka vyrytá ve skále však byla udělaná něčí rukou. Byla na ní neznámá runa, která zcela určitě nebyla stará apokrývala ji pouze tenoučká vrstva mechu.

Já to tušil! Barbandor rychle vylezl na římsu aopatrnými krůčky pokračoval dál. Blížil se kvodopádu, který se před stěnou řítil dolů. Za závoji vody spatřil okus dál před sebou jedno tmavší místo, které mohlo být výklenkem nebo vchodem do jeskyně.

Barbandor nevěděl, kudy kam.

Dosud neměl důkaz, že se za vodopádem ukrývají skřeti. Ale kdyby tam byli apřistihli ho, došlo by kboji snejistým výsledkem. Nemám tušení, kolik by jich tam mohlo být.

Zvědavost hnala trpaslíka vpřed. Jako radní osady pro obranu musel nabýt jistotu.

Voda mu okamžitě dokázala svou sílu. Dokonce ina slabších vnějších výběžcích Smaragdových vodopádů na něho padala stakovou prudkostí, že si Barbandor málem myslel, že to jsou rány kamenem. Vší silou se konečky prstů chytal výčnělků ve skále, několikrát mu uklouzly podrážky.

Já to až ktomu stínu nezvládnu. Bolesti vramenou, na šíji, vzádech avhlavě byly stále větší, sotva se už dokázal nadechnout. Elria si našla způsob, jak mě utopí ve stoje! Musím se dostat dál nějakým jiným způsobem.

Právě se chtěl otočit, když mu pravá ruka sklouzla ze skály.

Sáhl do prázdna, trup se mírně zaklonil dozadu. Prudce padající voda ho nyní nelítostně zasáhla plnou silou, kroužková košile asekera najednou vážily víc než tunu.

Síla živlu spláchla Barbandora zřímsy jako dotěrný hmyz. Přitom polykal ledovou vodu, kašlal adalší voda mu vnikala do plic.

Jeho pád zničehonic skončil. Něco ho pevně drželo za kotník anechalo ho zmítat se vhlasitě ryčící kaskádě. Bylo mu na zvracení atěžce lapal po dechu, potom byl vytažen nahoru, kde ho popadly silné ruce ahodily jím na tvrdou zem.

Barbandor měl oči plné vody azačal zvracet, na zem před sebe plival vodu azbytky jídla. Osvětlovalo ho nestálé světlo pochodní, vedle sebe nezřetelně zahlédl několik párů holínek. Podle velikosti musely patřit skřetům.

Pravá noha vězela ve smyčce lana, kterou ho nestvůry chytily vpádu azachránily před zřícením do vodní pánve. Ale určitě to neudělali sčestnými úmysly.

Naposledy si odplivl, potom si vytřel oči arozhlédl se. Sahání po válečné sekeře si odpustil. Provrtali by ho rychleji, než by vytáhl zbraň zúchytu. Jedno škubnutí lanem by stačilo, aby ho vyvedlo zrovnováhy.

Jeden krok od něj postávali tři svalnatí skřeti, kteří měli na sobě kromě holínek jenom kožený, umělecky zdobený bederní pás svypracovanými cejchy ajednoduchý hrudní pás, ke kterému byly připevněné dlouhé dýky. Dva znich měli tmavošedou, ten třetí nápadně tmavě modrou kůži. Údy atrup byly zdobené velice jemným tetováním vnejrůznějších barvách, tmavomodrý skřet použil pro vyšperkované ornamenty výlučně jen bílou barvu, která znaky perfektně zvýrazňovala.

Po krátké, nesrozumitelné výměně slov odkráčela jedna zšedých bestií po římse pryč azmizela ve vodní mlze, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě.

Skřet smodrou kůží vytáhl Barbandora ksobě nahoru avlekl ho do boční jeskyně, vníž nebylo dunění ařádění Towanu tak hlasité.

„Promluvme si, podzemšťane,“ pronesl obecnou řečí se silným přízvukem adřepl si. Objevily se mohutné, stříbrně nabarvené špičáky připomínající vlčí tesáky, zbylé části chrupu měly černou barvu. „Vyrazils sám?“

Barbandor se posadil achtěl si uvolnit smyčku obepínající jeho nohu, ale hluboké zavrčení ho od toho odradilo. „Děláš si starosti, že bychom vás mohli brzo pobít.“

„Já se starám ověci, okterých ty vůbec nic nevíš,“ zněla pobavená odpověď.

„Budou mě hledat asledovat moje značky. Ty atvoje bestie–“

Skřet se tiše zasmál. Jeho dlouhé, zahnuté nehty byly čisté stejně jako černá hříva, vníž byly některé pramínky ovinuté zlatými drátky. Podle všeho o sebe skřet hodně dbal – nebo ho voda zbavila špíny anečistoty. „Označení, jaké jsem dosud neznal.“

„Ty seš ze Země za horami?“

„Co je Země za horami?“

„Na druhé straně Šedých hor.“ Barbandor cítil, že se mu vracejí síly. Potřeboval už jenom to, aby nestvůra chvilku nedávala pozor, pak by se hned pokusil zaútočit. „Takového skřeta, jako seš ty, jsem ještě nikdy neviděl.“

„Dívej se na mě, aby ses přiučil, dokud ještě můžeš.“ Změřil si trpaslíka pohledem. „Jak se jmenuješ?“

„Dítě Kováře.“

„Nechceš mi říct, jak se jmenuješ? Bojíš se, že na tvoje jméno přivolám kletbu?“ Skřet se ušklíbl. „Já jsem Borkon Gràc Hâl ajá se nebojím. Ani kletby, ani tebe.“

Barbandor si súdivem uvědomil, že jeho rozhovor sbestií probíhá velice civilizovaně, na rozdíl od jeho posledního setkání sjedním znich.

Zvětší haly se ozvalo hlasité zavolání aBorkon natočil hlavu stranou. Otevřel ústa, aby odpověděl, azároveň se zvedal.

Moje příležitost! Barbandor oběma rukama vytrhl válečnou sekeru zúchytu na zádech avyužil svoje rychle se zvedající rameno jako mohutnou páku. Ostří sekery zasvištělo vzduchem, prudce trefilo stojícího skřeta doprostřed hrudi aprotnulo hrubé svaly. Kost pod kůží praskla arozlomila se.

Borkon po zásahu couvl okrok dozadu, hlava sebou trhla aBarbandora zasáhl vzteklý pohled bledých zelených očí. Zároveň skřet pravou rukou uchopil vycizelovanou hlavu sekery, škubnul jí avytáhl ji ztěla. Zřezné rány, která se okamžitě začala zavírat, vytékala modročerná krev. Kosti zapraskaly, začaly srůstat avracely se do původní polohy.

Barbandor tahal za topůrko, ale protivník pevně držel jeho zbraň, jako by to nebyl skřet, ale nějaká železná socha. „UVracasse, kdo seš?“ zachrčel trpaslík. Je to nemrtvý? Vrací se knám zpět kletba Mrtvé země spolu snovým démonem?

„Skřet. Žádný obyčejný, ale skřet.“ Borkon najednou pustil válečnou sekeru atrpaslík málem spadl na záda. „Jestli to zkusíš ještě jednou–“

„Ušetři si vyhrožování.“ Barbandor sbušícím srdcem zvedl zbraň, na jejíž čepeli ulpěla protivníkova krev. „Já jsem syn Kováře. Je vmé povaze pobíjet nestvůry, jako jsi ty!“

Zjevil se další skřet sšedou kůží ahodil na zem skrz naskrz promočenou Gyndalu, která krvácela ze dvou menších ran na krku ana rameni. Trpaslice zalapala po dechu avzepřela se na rukou. „Promiň, Barbandore,“ pronesla vbolestech. „Ale já jsem tě prostě musela sledovat. Tušila jsem, že ty–“

„Mlčte. Oba dva,“ nařídil Borkon atvrdou, hrdelní řečí prohodil se svým soukmenovcem pár slov.

„Gyndalo, uVraccase!“ zašeptal Barbandor ustaraně. „Vidíš, do jaké situace ses dostala.“

„Nechtěla jsem, abys sám vytáhl proti prasečím rypákům. Já–“

Borkon kopl trpaslici do zad, kopanec ji vymrštil dopředu, kde čelem narazila ozem. Vbezvědomí se zhroutila.

„Máš štěstí, podzemšťane. Díky ní zůstaneš naživu.“

Šedokožec popadl mokré spletené vlasy bezvědomé trpaslice azakroutil jí krkem, až vaz prasknul azlomil se.

Ne! Stalo se to tak rychle, že Barbandor nemohl zasáhnout. Vztekle zaryčel askočil vpřed, aby pomstil Gyndalinu smrt, když se před ním vztyčil Borkon. Jednou rukou chytil trpaslíka za krk azvedl ho do vzduchu, druhá ruka popadla sekeru, aby odvrátila jeho úder.

Během toho oddělil šedokožec dýkou hlavu trpaslice od těla, tmavě rudá krev se řinula na zem, mísila se svodou azesvětlala. Potom sebral mrtvole pravou botu auřízl Barbandorovi pramen tmavých vlasů sozdobnou sponou zbílého zlata.

Slebkou, ze které kapala krev, holínkou avlasy vruce zmizel zjeskyně, zatímco se odněkud vynořil druhý šedokožec, za opasek obepínající Gyndaliny světlé vlněné šaty zvedl její tělo aodnášel ho jako nějakou tašku někam ven. Ruce anohy byly svěšené dolů, zpahýlu krku vytékala krev.

„Co to tady děláte?“ vyrazil Barbandor zděšeně.

„Lebku tvojí přítelkyně atvoje vlasy najdou podzemšťané vMalé Vodě. Odpovídající stopy botami rychle doděláme aco se nejspíš stalo, to si podzemšťani snadno spočítají. Zabili vás hamižní lidi, protože vám nechtěli vydat svoji kořist,“ vysvětloval Borkon klidně avykroutil mu sekeru zruky. „Nikoho nenapadne hledat vás na tomto místě. Za Smaragdovými vodopády. Akdyby přece jenom, římsa zmizí.“ Zvedl zdobenou železnou zbraň, aniž by trpaslíka postavil na zem.

Přestože celou dobu držel trpaslíka ve vzduchu, ruka se mu pod tou tíhou ani nezachvěla. Zakrvácenou čepelí poklepal Barbandorovi na čelo audělal na něm čáru. „Budeš můj host. Delikátní hostinu na tvoji počest si sami přineseme ssebou.“

Skřet sšedou kůží se zasmál azatřásl Gyndaliným bezhlavým tělem, jako kdyby žila avzpínala se.

Barbandor se cítil jako vocelových kleštích, docházel mu vzduch aztrácel sílu.

„Odpovíš na moje otázky,“ zazněl Borkonův hlas jako zvelké dálky. „Mám jich na tebe více než dost.“

Ještě než upadl do bezvědomí, uvědomil si Barbandor zděšeně, že skřet kněmu právě promluvil jazykem trpaslíků.

Prastarou trpasličí řečí.

* * *

SKRYTÁ ZEMĚ, HNĚDÉ HORY, BRIGANTIE,

1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU),

PODZIM

Doria Rodana zPsalí seděla ustolu vedle své aprendisy Chòldunji apozorně sledovala proti ní sedícího tmavovlasého Brigantince, na jehož na míru šitém oděvu pískové barvy, který střihem astojatým límcem připomínal alfskou módu, se skvěl odznak zabitaje. Co má snámi vúmyslu? Hádala, že může být starý asi tak jako ona, kolem pětadvaceti. Delší vousy ho dělaly trochu starším ana čele měl nápadnou ozdobnou jizvu připomínající znak Berengartů.

Před nimi se kupila prostá jídla anápoje, nic jim nechybělo. Až na vlastní svobodu. Po příjezdu do pevnosti je zabitaj zavedl do tohoto prostorného příbytku se dvěma místnostmi anařídil jim, aby za žádných okolností nevycházely ven. Moc dobře věděl, koho po bitvě přivedl do Brigantie – aže je ve Skryté zemi hledají. Jestli to učinil proto, aby je zachránil nebo aby znich měl prospěch, to dosud Rodana nedokázala posoudit.

Byly zde čisté, jednoduché šaty, které jí jakž takž pasovaly, což nebylo uútlé postavy loutkoherečky právě obvyklé; našla se zde ipříležitost umýt se. Kdyby to bylo za poněkud jiných okolností, mohly by se Rodana iChòldunja cítit vútulně vybaveném příbytku velmi dobře. Ale nebezpečí hrozící jejich životům nebylo ještě ani zdaleka zažehnáno.

Muž přečetl několik malých lístků, které přinesl ssebou, avobličeji se mu vprvní řadě odrážely starosti. Zdálo se, že to nebyly dobré zprávy.

Chòldunja nalila čaj, nejdříve mistrové apak isama sobě. Ze zlatožlutého nápoje se vplochých miskách kouřilo, šířila se zněho vůně bylinek. Dlouhé hnědě ačerně zbarvené vlasy si vzadu stočila do drdolu asepnula, aby nebylo na první pohled zřejmé, že šestnáctileté dívce obvykle sahaly až kzadku.

Rodana si odkašlala. „Co teď bude dál, zabitaji?“

„Můj bratr mi uložil, abych tě itvoji žačku zabil, jakmile vás zahlédnu,“ odpověděl jakoby mimochodem aještě jednou si prolistoval zápisky, než vzhlédl. Měl chraplavý hlas, chraptivý šepot snáznakem toho, jak dobře kdysi musel znít. Jizva na krku prozrazovala, že ke změně došlo následkem zranění. „Já jsem Klaey Berengart, omuthanův nejmladší bratr azabitaj létající jízdy.“ Položil lístky na stůl aukázal na svou prázdnou misku, kterou Chòldunja hbitě doplnila. „Zachránily jste mi život. Já jsem uchoval váš tím, že jsem vám poskytl útočiště vBrigantii. Protože Skrytá země vás chce vidět mrtvé.“ Pozvedl nádobku adal si jeden doušek. „To tvrdí všichni naši zvědové.“

„Vy jste dal vašim zvědům pokyn, aby zvlášť pozorně poslouchali, co se onás povídá?“ zeptala se Rodana posměšně. Zasunula si podlouhlý pramínek světlých vlasů za ucho, čímž lépe vynikly její lícní kosti atmavé rty. „To je moc velká čest.“

Klaey však zůstával vážný. „Tím, že jsem vás obě ušetřil, zachránil jsem vám život podruhé. Avystavuji nebezpečí svůj vlastní život, protože jsem se provinil vůči omuthanovu rozkazu,“ pokračoval. „Takže jste dvojnásobně mými dlužníky.“

„Děkuji vám, že jste to tak rychle spočítal.“ Rodana hned tušila, že nezůstane jen upohostinnosti mezi vyhoštěnci. „Co od nás očekáváte na oplátku?“

Klaeyovy bledě modré oči se upřely na Chòldunju. „Můj bratr udělal chybu, když nařídil tvoji smrt. Přesvědčím ho, aby tento rozkaz odvolal. Musíš nám pomoct při blížícím se obléhání.“ Slabě se pousmál. „Budeš tím bránit isvůj vlastní život, ragano. Jakmile uděláš jeden jediný krok za hradby, chytnou tě apopraví.“ Ukázal ke dveřím. „To samé se ti stane ivBrigantii, dokud svého bratra nepřesvědčím.“

„Hovoříte otom bratrovi, kterého jste zapálil tekutým ohněm?“ Rodana pochybovala, že hvězda „zabitaje létající jízdy,“ jak si sám říkal, vrodinné hierarchii Berengartů nadále jasně amocně svítí.

„To byla práce maguse, kterého jsem trestuhodně podcenil,“ opáčil Klaey atvář se mu zachmuřila. „Ale já mu to oplatím. Stvojí pomocí, ragano.“

„Ale já–“ nadechla se Chòldunja.

„Sradostí se budeme na obraně podílet,“ přerušila Rodana svou aprendisu dříve, než by ji její řeči mohly připravit okrk. Doslova ado písmene. „Viděl jste, co dokáže. Vzpomeňte si na tu ohnivou kouli, kterou zničila jízdu iskřety.“

„Aprávě na to sázím. Ikdyž jsem si zpočátku myslel… to je jedno. Nyní vím, že to byla moc ragany.“ Klaey odložil misku sčajem. „Máme při obléhání co do činění stím fámulem, který se označuje za maguse. Sřadou artefaktů, které sem přivážejí zkomory zázraků. Asjedním podzemšťanem, který se vyzná vmagii.“

„Cože?“ uklouzlo Chòldunji ahned se nevěřícně zasmála. Rodaně se zdálo, že to předstírá. „Ne, to nemůže být pravda. Existují historky, že kdysi–“

„Já jsem to viděl. Azažil. Na vlastním těle. To byl důvod, proč moje nádoby sohněm minuly cíl azapálily stan mého bratra.“ Klaeyova pravá ruka se sevřela vpěst, klouby zbělaly. „Vštípil jsem si jeho tvář do paměti. Naprosto přesně. Patřil kté skupince kolem Zlatorukého, se kterou jsme se setkali při jednání před bitvou.“ Zakašlal apročistil si hrdlo. „Promluvím si somuthanem apotom se budete moct po Brigantii volně pohybovat.“ Zvedl se apřešel ke dveřím. „Nikdy tento příbytek neopouštějte. Dokud ode mě nedostanete zprávu, tak ne.“ Hned poté zmizel.

Sotva se za zabitajem zavřely dveře, Chòldunja úplně zkolabovala. „Mistrová, jak jste to jen mohla udělat?“

„Lhát, abych zachránila naše životy?“

„Ne! Nechat ho ve víře, že mi moje síly ještě patří!“

„Jakou cenu budeme pro něho mít, jestli se dozví, že se tvůj bahenní diamant houpá na magusově krku aže ty bez toho kamene nic nedokážeš?“ Rodana rukou objala ramena sklíčené aprendisy. „Nebo že jsme to nebyly my, kdo explozí zničil gauragonskou jízdu?“

„Moc malou cenu,“ připustila Chòldunja polohlasně.

„Takovou, jakou může mít žena pro muže, který ji nepovažuje za sobě rovnou. Amilenky nepotřebuje. Je dost takových, které by mu kvůli jeho jménu rády byly po vůli. AvBrigantii po nás taky pátrají. Tohle všechno si vyžaduje, abychom si vymýšlely lži. Nekonečnou spoustu lží, kdyby jich bylo zapotřebí.“ Rodana políbila mladou ženu na pěšinku ve vlasech. „Vtěchto místnostech jsme prozatím vbezpečí.“

„Dokud nebude Klaey nebo omuthan chtít vidět ukázku mého umění.“ Chòldunja zabořila obličej do dlaní. „Ach, duchové bažin, stůjte při mně!“

Rodana si povzdechla aobjala svou aprendisu, která se naplno rozplakala. „Budou při tobě stát.“ Aby ji uklidnila, hladila ji po hlavě azádech. Ikdyž široko daleko není žádná bažina.

Po chvíli se mladá žena vzpamatovala asetřela si zrozehřátých tváří slanou vlhkost. „Děkuju, mistrová.“ Popotáhla, zvedla nos anapila se čaje. „Je to hrůza. Já nechci být ragana auteču proto zdomu, ale ten diamant mě dostává… do nejvyšší nouze. Je mi to tak líto, mistrová. Měla jsem vám…“

„Teď je to prostě tak. Musíme se sokolnostmi vyrovnat. Jenom bohové dokáží měnit minulost.“ Rodana se zhluboka nadechla. „Co pro tebe znamená ztráta bahenního diamantu?“

„Je na mě vázaný, dodává mi sílu ajá jemu. Bez něho ztrácím při každém oběhu část své energie. Jsem pořád slabší ajen stěží dokážu něco udělat. Může to trvat jeden cyklus.“ Chòldunji se ztváří vytratila barva. „Jestli ho nedostanu zpátky, může se dokonce stát, že… budu muset umřít.“

„Chòldunjo!“ vyhrkla Rodana vyděšeně.

„Není řečeno, že se to stane. Ale mohlo by ktomu dojít.“ Mladistvá aprendisa usrkla horkého nápoje. „Buďto to, nebo ho dostanu zpátky.“ Zaváhala. „Nebo najdu adekvátní náhradu, kterou na sebe navážu.“

„Ach, takže je naděje! Co bys ktomu potřebovala, kromě kamene samotného?“ Rodaniny obavy astarosti vystřídaly víra avzdor. „Nezapomeň: my jsme vříši Čtvrtých. Na jakém jiném místě by se měl najít drahokam, který by se ti hodil? Nebo to bezpodmínečně musí být bahenní diamant?“

„Ne. Zvládl by to idokonale čistý diamant. Ale…“ Chòldunja sklonila hlavu, její hlas se ztišil. „Rituál, kterým na sebe vážete nový kámen, je… krutý. Pro mě. Apro… oběť.“

Rodana pochopila. „Ragana musí sníst kojence,“ zašeptala azbledla. Záblesk naděje, že se mohou zbavit nesnází, rázem pohasl.

„Avložit do sebe jeho duši, ano. Do mě ido kamene. Tím se vytvoří nová vazba.“ Chòldunja opět měla blízko kslzám, rty se jí chvěly. „Já jsem utekla, abych tohle všechno nemusela dělat, mistrová! Ateď by se mohlo stát, že abych nás zachránila, budu právě to muset udělat.“ Bezmocně pohlédla na Rodanu. „Jenže ipak budou moje síly… nicotné. Jsem na nejnižším stupni výcviku. Omuthan mě nechá popravit, když vboji proti obléhatelům neobstojím.“

Rodana ji chytila za ruku astiskla. „Něco vymyslíme. Žádné novorozeně nebude muset umřít. Amy taky neumřeme.“

„Zní to, jako že si hodně věříte.“

„Taky si věřím.“ Zjakého důvodu, to Rodana sama nevěděla. Jejich situace byla navzdory všem úsměvům apředstírané víře prostě beznadějná.

* * *

Klaey byl jen málokdy tak nervózní. Už třikrát políbil svůj amulet pro štěstí, aby si víc věřil.

Cesta, po níž se dlouhými kroky ubíral, ho vedla ke komnatámomuthana, oněhož se starali apečovali nejlepší léčitelé vBrigantii. Klaeyovi byl přístup ktěžce raněnému vládci několikrát odepřen, aby ho nerozrušil. Vjeho nynějším stavu je každý zrychlený úder srdce špatný.

Tím mě dnes už nebudou krmit. Klaey musel nejstaršímu bratru bezpodmínečně osobně vylíčit, jak vysoko nad bojištěm došlo koné nehodě, avysvětlit mu, že on na tom nenese vinu. Čarující trpaslík. Kdo by si to pomyslel? Byl si jistý, že vtom nedochůdčeti odhalil onoho magického útočníka, který ho vzdušným úderem smetl ze sedla. Tím začalo jeho utrpení, na jehož konci byla ztráta bitvy azmizení Křídla smrti.

Jak Klaey svého bratra znal, tak nezůstane jen ukáravých slov. Stan, mnoho zabitajů aněkolik jejich sourozenců uhořelo po zásahu nádobou sohněm vplamenech. Dříve nebo později ho bude čekat poprava.

Tomu zabráním. Klaey zabočil za roh avydal se do chodby vedoucí kpanovníkovým ložnicím. Na stěnách byly zbytky původní trpasličí výzdoby, které se vprůběhu dekád průběžně měnily podle vkusu členů rodiny Berengartů. Našly si sem cestu zejména geometrické akvětinové vzory. Je mi jedno, jestli ho to rozčílí. Musí to slyšet dříve, než nařídí moji smrt, aniž by znal pravdu.

Když přede dveřmi spatřil svého bratra Kawutana vkompletní brigantinské vojenské uniformě ajeho ženu Ilenis ve světle růžových šatech, které lichotivě zvýrazňovaly její postavu, zvolnil krok. Právě se bavili se služebnictvem. Co to má znamenat?

Kawutan byl vtéměř osmatřiceti čtvrtý nejstarší bratr avelice dobře si somuthanem rozuměl. Když stáli vedle sebe, mohli byste je považovat za dvojčata, jenom sčasovým odstupem. Vypálenou jizvu srodinným erbem na čele protínalo několik vrásek.

„Klaeyi! Je skvělé, že tě zase vidím,“ zdravila ho Ilenis už zdálky azároveň tím na něho upozornila manžela islužebnictvo. Brunetka vypadala úchvatně, její úsměv byl sen, který předala svým čtyřem dcerám.

Tichá rozmluva skončila, všichni přítomní se obrátili kněmu.

„Jsem rád, že vás oba potkávám. Taky chcete kOrweynovi?“ Klaey na sobě nedal znát neklid. Neuniklo mu, že bratr rychle schoval levou ruku za záda, jako by vní něco skrýval. „Je mu líp? Co říkali léčitelé?“

„My jsme uněho už byli. Popáleniny se léčí jen obtížně. Kůže se zčásti spekla se šaty azbrojí. Přemýšlejí, jak mu můžou pomoci, aby přitom nemuseli amputovat končetiny,“ odpověděl Kawutan. Tmavozelená uniforma sřády, čestnými odznaky aozdobnými šňůrami mu velice slušela, ulevého boku se houpala šavle.

Zjakého důvodu ji nosí? IIlenis vypadala, jako by se chystala na nějakou významnou oslavu nebo se zní právě vracela. „Ale je při vědomí?“

„To je. Auž hned zase vydává rozkazy.“ Nenadálý úsměv, který se objevil na Kawutanově hladce vyholených tvářích, byl stejně falešný jako kočičí zlato. Milý, ale bezcenný.

„Výborně. Tak to ho chci navštívit.“

Jenže Kawutan položil pravou ruku Klaeyovi na hruď. „Některé zjeho rozkazů se týkají přímo tebe, bratříčku.“

„Aha?“

„Nechce tě vidět.“

Klaey rozhořčeně zamlaskal. Toho jsem se obával. „Já nemám žádnou vinu na tom, co se stalo. Zaútočil na mě jeden magus asvedl Křídlo smrti zkursu. Provazy se přetrhly a–“

„Jako vždycky,“ skočil mu Kawutan do řeči. „Řekl, že se budeš vymlouvat aže ti nikdo nemá věřit. Byla to tvoje chyba. Ty jsi vrah Finsala, Ulenie aDovulina, tys spálil naše bratry asestry. Aněkolik zabitajů.“ Pomalu zvedl levou ruku, kterou dosud držel za zády – aukázal Klaeyovi triumfálně omuthanův pečetní prsten. „Omuthan mě jako nejstaršího ustanovil na přechodnou dobu vládcem Brigantie. Ajá považuju za správné dát tě zatknout. Skončíš ve vězení, dokud se Orweynovi nenavrátí síly, aby otobě mohl rozhodnout. Já si neosobuji právo soudit tě.“

Ty mizerný povýšenče! Kdyby jejich sourozenci nezemřeli, Kawutan by nikdy nepřicházel vúvahu jako někdo, kdo přechodně převezme úřad omuthana. Orweyn ho považoval za druhořadého člena rodiny. Všichni to vědí. Ale tím se nic nezměnilo. Ten, kdo nosí pečetní prsten, má moc.

„Byl to ten magus!“

„Máš svědky?“

„Jak to mohl někdo uprostřed bitvy vidět?“

„Tak utoho zůstane.“ Kawutan ho změřil pohledem. „Půjdeš do vězení. Ale nebude ti nic chybět.“

Ilenis se do manžela jemně zavěsila. „Uvaž, jaký signál tím vyšleš,“ namítla uvážlivě. „Dynastie Berengartů musí zůstat jednotná. Být zajedno, zvláště po tom, co se během bitvy přihodilo. Mně připadá Klaeyovo vysvětlení přesvědčivé avšem srozumitelné.“ Pohledem přeskakovala zjednoho na druhého. Přestože byli bratři, byli každý jiný. „Dej to vysvětlení rozšířit. Ať mají na tragédii vinu obléhatelé anaše jednotky budou bojovat sještě větší odhodlaností.“

Kawutan ji políbil na tvář. „Tvoje rada je moc dobrá, má nejdražší ženo.“

„Jako tak často,“ souhlasila súsměvem apohladila ho po hrudi apravé paži. „Ovšem ostatním ať rozhodne omuthan hned, jak se uzdraví. Ale do té doby nesmí nic ukazovat na nějakou roztržku. Posilte pozici rodiny!“

„Dávám ti za pravdu,“ řekl Klaey rychle. Ilenisina pomoc mu byla velice vítaná. „Zůstaneme umojí verze?“

„Souhlasím.“ Kawutan se usmál na manželku. „Svedeme vinu na toho maguse.“

„On to taky zavinil!“

„To je možné.“ Bratr ukázal na dveře do ložnice. „Přesto nesmíš Orweyna vidět. Ten rozkaz budeš respektovat. Nebo tě dám zavřít pod nějakou jinou záminkou.“

„Ale–“

„Rozuměl jsi mi?“ Kawutan zvedl ruku spečetním prstenem, jako by to byl bič, kterým se zahání divá zvěř zpátky do klecí. „To neříkám jako tvůj bratr. Ale jako omuthan.“

Přechodný omuthan. Klaey naznačil úklonu.

Bratr se otočil achtěl odejít.

„Měla bych radost, kdybychom si při nějaké příležitosti dali malou partičku karet,“ prohodila Ilenis přátelsky aKlaeye objala. Její prsty přitom klouzaly dolů až kbokům akrátce ho kní přitiskly. Teplo jejího těla procházelo látkou aprobouzelo sladké vzpomínky. „To jsme přece dřív dělali dost často.“

„Ano, já vím. To dohoníme.“ Klaey ji políbil na tvář aopustil ji. „Děkuji ti za radu.“

Pohled, kterým se Ilenis při odchodu po něm ohlédla, si uměl dobře vyložit. Jeho bratr neměl tušení, jak tyto partie probíhaly. Aže vždycky po nich byli jen vítězové.

Klaey si blahopřál, že si se svou švagrovou tak skvěle rozumí. Ona ho nezachránila před vězeňskou celou úplně nesobecky. Bude smět projevit svoje uznání. Vrchovatou měrou.

Najednou se Kawutan zastavil. „Právě mi přišlo na mysl, že bychom měli našim lidem ukázat, že pochybení nechrání před trestem. Protože bylo tvojí povinností ty padající hrnce sohněm nějakým způsobem pochytat. Nebo položit za omuthana život.“

Klaey by na bratra nejraději zařval adal mu ránu pěstí, aby mu zlomil nos. Ale donutil se kpředstíranému pochopení. „Samozřejmě. Jak má ten trest vypadat?“

Kawutan otočil hlavu, zatímco Ilenis se do něj opět zavěsila. „Objevil se už ten tvůj létající upír?“

„Ne.“

„Tak tím jsi opět prostý vlajkový oficiál. Tak dlouho, dokud nenajdeš něco, na čem bys mohl létat.“ Kawutan se zatvářil spokojeně. „Žádný létající upír, žádná hodnost. Tak jednoduché to je. Dočasná degradace.“ Zvedl ruku na pozdrav, aby se ve světle lamp zatřpytil panovnický prsten. „Přeju ti hodně štěstí při hledání nového létajícího upíra. Nebo něčeho jiného, na čem bys chtěl létat. Zkus to třeba smalým drakem. Nebo přivaž nějakému koni holubí křídla.“ Se smíchem zmizel sIlenis po boku ve vedlejší chodbě.

„Pitomé prase.“ Klaey si strhl zramene odznak zabitaje apodal ho jednomu sluhovi, který předstíral, že si ničeho nevšiml. Teď sještě větší radostí projeví Ilenis svou oddanost. Jenom počkej, až bude Orweyn zase omuthanem…!

Klaey se zpočátku nevracel do svého příbytku. Musel přemýšlet, ato se mu nejlíp dařilo, když se procházel.

Kawutan byl příliš hloupý na to, aby pochopil, jakou má ragana cenu, amohl by trvat na její popravě. Na druhé straně možná oOrweynově rozkazu vůbec nevěděl. Proto se Klaey rozhodl, že jak Kawutanovi, tak Ilenis osvých nedobrovolných hostech nic nepoví. Tak se nejdříve bude moci sám přesvědčit otom, jakou moc má mladá bahenní čarodějnice, která zářící ohnivou koulí hravě smetla gauragonské kopiníky jako nějaká dračice.

Klaeyovy pohyby se zpomalily. Co když sem Chòldunju mým prostřednictvím propašovali? Aby škodila Brigantii uvnitř. Tato představa se mu vůbec nelíbila.

Zatímco se procházel pochodbách, přemítal. Musel si na místě něco vymyslet, aby si udržel nad raganou kontrolu. Sjejími schopnostmi by pro ni bylo snadné vnést do pevnosti smrt azkázu. Jed. Něco, po čem ho bude poslouchat. Čím déle Klaey přemýšlel, tím podivnější mu připadalo, jak se Rodana sChòldunjou chovaly. Proč jely se mnou místo toho, aby utekly spomocí magie? Bylo upahorku dvou toků na její čarodějnické umění až příliš moc vojáků?

Znenadání se znovu ocitl vobrovské místnosti, ve které omuthan obvykle pořádal své porady se zabitaji azabitajemi. Na stěnách visely mapy, na stole stál model pevnosti aokolního údolí. Vněm byla vyznačena místa, kde stály stany, pozice obléhacích strojů, prostě každá maličkost, jako by to byla dokonale přesná hračka, která věrně odrážela skutečnost abyla určená pro mimořádně pečlivé děti.

Kawutan do té funkce ještě nedorostl. Útočníci si vymyslí nějakou lest, kterou on nepostřehne. Mají příliš moc dobrých lidí. Aznalosti trpaslíků. Klaey si prohlížel nákresy aprstem poklepal na rameno trebuchetu, které se poté zhouplo avymrštilo ke zdi kamínek. Miniaturní střela scinknutím zasáhla stěnu, odrazila se aposkakovala po stole. Orweyn se musí co nejrychleji vrátit. Jinak bude po nás. Obávám se, že dokonce ani ragana toho moc nesvede.

„Přináším ti pozdravy zDsôn Khamateionu,“ promluvila temnota melodickým, tichým ženským hlasem. Světlo luceren alamp zesláblo, jako by ztoho zvuku dostalo strach.

Klaey sebou polekaně trhnul. Okamžitě ho rozbolely jizvy na krku ana břiše, jako by se rozpomněly spolu sním. Ať se rozhlížel, jak chtěl, vhustých stínech nikoho neobjevil.

„Musíš jít se svými pozdravy za mým bratrem Kawutanem,“ odpověděl chraplavě. „On je omuthanem, dokud se Orweynovi nevrátí síly.“

„Nepřišla jsem si sním promluvit. Ale abych ti předložila jeden návrh,“ ozval se ztemnoty šepot.

„Ukaž se.“

„Na to nemám náladu. Jde omoje slova, ne opostavu.“ Alfka se skrývala vinkoustové černi. „Jménem ganyeiose ti navrhuji, že ztebe uděláme omuthana, Klaeyi Berengarte. Ne na přechodnou dobu. Ale navždy.“

Klaey věděl, kdo sním hovoří: někde vmístnosti, skrytá pod uměle vytvořenou temnotou, se skrývala Ascatoîa. „Jak by se to mohlo podařit?“

„Tak, že to půjde jedno po druhém. Jeden raněný zemře. Jednomu bratrovi se stane nehoda. Sestra přijde na ochozu oživot šípem,“ vypočítávala alfka jemným hlasem. „Nehody se stávají. Nikdo tě nebude podezřívat. Ani nebudeš někde vblízkosti.“

„Aco by bylo odměnou za tyto činy?“

„Že jako omuthan uzavřeš dohodu sganyeiosem abudeš se řídit rozkazy, které ti on nařídí. Sjeho moudrostí, naší mocí aválečným uměním Dsôn Khamateionu se Brigantie vzepře obléhatelům azničí je. Potom si budeme moct společně vzít celou Skrytou zemi.“

„Brigantie by alfům dělala jenom správce.“

„Ne. Velkoryse vám přenecháme polovinu. Vy dostanete východní část, my západní.“

„Co bude sdraky?“

„Nebudou pro nás hrozbou. Naše lodě dorazily do Vnitrozemního moře amají zbraně, které sestřelí zoblohy každého draka.“ Ascatoîa se tiše zasmála. „Nemusíš se rozhodnout hned. Není snadné udělat ze sebe posledního Berengarta. Ale uvaž: čím déle budeš váhat, tím dříve by mohly hradby padnout.“

„Atím iDsôn Khamateion.“

„Nemyslím, že by podzemšťani ajejich přátelé mohli porazit naši říši. Akdyby přece jen ano, najdeme si jiné útočiště. Jenže Brigantie je odříznutá. Nemá kam ustoupit. Stojíte doslova zády ke skále.“ Alfka hovořila vábivým šepotem. „Ganyeios ti tuto nabídku učiní jenom jednou. Za sedm oběhů se vrátím aodvezu si tvoji odpověď.“

Klaey naslouchal, jestli zaslechne vzdalující se kroky nebo vůbec nějaký zvuk. „Aco když se rozhodnu dřív?“

Ticho.

„Říkám ano,“ zavolal hlasitě. „Slyšíš mě? Odpovídám na tvůj návrh ano!“

Ale Klaeyovo okolí zůstalo němé.

* * *

SKRYTÁ ZEMĚ, HNĚDÉ HORY, BRIGANTIE,

1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU),

POZDNÍ PODZIM

Goïmron vyšel před prostorný poradní stan, postavený na uměle navršeném pahorku. Potřeboval se nadechnout čerstvého vzduchu atrochu méně tepla, při kterém mu hlava padala únavou. Přes kalhoty, košili akazajku si přehodil kabát, na krátkých vlnitých černých vlasech měl kožešinovou čepici.

Zatímco uvnitř stanu probíhaly diskuse oposledních tazích adalším postupu, na nichž se podíleli velitelé různých říší Skryté země, zástupci všech trpasličích kmenů aMostro, vládl vnočním polním ležení klid. Nezněla žádná hudba ani zpěvy. Před nastávajícím útokem na pevnost nabírali válečníci aválečnice sílu udobrého jídla, hltu piva aza dlouhého spánku.

Tu atam hořely mezi příbytky ze dřeva aceltoviny malé ohníčky, ve větších jurtách se ještě svítilo. Většina lidí, elfů, trpaslíků ameldrithů se však nacházela vříši snů.

Přeju jim, aby se jim zdály jenom krásné sny. Goïmron vzhlédl kvranímu hnízdu, kde vzávratné výši dávaly stráže pozor na to, co se děje za hradbami pevnosti, vníž se nepřátelské oddíly připravovaly na útok. Sice napínali nad většinou ulic advorů plachty, ale látka po trvalých deštích vposledních obězích nasákla vodou atrhala se, takže tu atam bylo možné nahlédnout dovnitř. Poznatky, které tak získali, nevyvolaly užádného zvelitelů výkřiky radosti. Brigantie byla vyzbrojená apřipravená. Měla lidi, kreatury, zbraně azesílené hradby pevnosti, které během poledních cyklů nabyly větší šířky avýšky.

Goïmron si těžce povzdechl. Někde ve vší té směsici krutosti, smrti azkázy vězela Rodana. Moc rád by si sní promluvil. Dozvěděl se, jak se jí vede, co právě dělá. Jenže mezi ní ajím byla vzdálenost stovek kroků, prošpikovaná děsivými nepřáteli ahroznými nedorozuměními. Měl bych vylézt nahoru na plošinu adát si větrem vyčistit rozum.

Za zády se kněmu blížily pomalé kroky, bláto zrádně mlaskalo. Kov se třel okov. „Ten starý blázen,“ zazněl Gatin rozhořčený hlas. „Neměl ten pakt sčernoočkem nikdy odmítnout.“ Potom se plavovlasá trpaslice vynořila vedle Goïmrona apřehodila si přes tmavou zbroj kabát zbílé vlčí kůže, který kdysi nosil její otec. Smuteční pásku už dávno odložila. „Místo nás se mohly přes hradby drápat prasečí rypáky anechat se zasypat šípy.“

Goïmron už nevěděl, pokolikáté si musel vyslechnout její názor. Královna Třetích netušila, že rozhodnutí neučinil Tungdil Zlatoruký. On, Goïmron, zavrhl Mòndarcaiovu nabídku na uzavření spojenectví. Jenom já sám.

To, že Zlatoruký jeho rozhodnutí ani nepotvrdil, ani nezavrhl, když se mu vrátily smysly, Goïmrona ani vnejmenším neuklidnilo. AGatino chování vněm posilovalo vágní pocit, že se dopustil chyby.

„Kdo ví?“ prohodil adoufal, že se ktomu už nebude vracet.

„No, teď už to nikdy nebudeme vědět. Že se tu to černoočko objeví ještě jednou, aby nám vzdalo hold azopakovalo svoji nabídku, otom si dovolím pochybovat.“ Gata upřela pohled na mohutné hradby, na jejichž ochozech hořela řada ohňů. Zdálo se, že na ně shlíží stovky démonů ačíhají, aby je vnoci napadli. „ULorimbura! Kdyby mi někdo řekl, že se jednou nebudu práci Čtvrtých posmívat anezavrhnu ji jako umělecké kudrlinky podobné těm elfským, obvinila bych ho, že lže.“

Goïmron si odkašlal. Vpodzimní noci se jeho dech měnil na obláčky světlé páry, na hladce vyholené tváři zřetelně cítil vlhký chlad, tmavé kotlety ho nezahřály.

„Ach, ne. Já jsem to myslela jinak,“ dodala rychle trpaslice.

„Já přece vím, co ajak jsi myslela.“ Zadíval se na celkem šest osvětlených trebuchetů kolem pevnosti, které vrhaly na hradby kameny, ať svítilo slunce, nebo hvězdy. Obsluhy se pravidelně střídaly, aby vostřelování nedocházelo kpřestávkám. Vytoužený průlom se však nedostavoval bez ohledu na to, jaké místo si střelci vybrali. Hradby byly někde trochu oprýskané, ale pružná vrstva uvnitř všechny střely vstřebala. Kromě dvou věžiček avětšiny zdobných prvků nebylo nic zničeno. Hradby odolávaly, přesně jak si jejich stavitelé představovali. „Zůstane uútoku na ochozy?“

Gata zachmuřeně přikývla. „Protože hradbami dovnitř nepronikneme, přejít přes ně je naší jedinou cestou.“

„Něco nového od kopáčů?“

„Čtvrtí… tvoji předkové odvedli dokonalou práci anakladli pasti, které nás už stály čtyři jednotky. Strochou času by si možná prorazili vstup dovnitř,“ – Gata ukázala na obrovský hranatý poradní stan – „ale všichni si myslí, že si tak velkou trpělivost nemůžeme dovolit. Ne po těch dvou podzimních bouřích asvědomím raganiny moci. Je silnější, než se čekalo. Fámula to znervózňuje.“

Goïmron si vzpomněl na hrozné bouřky, které se během několika málo oběhů přehnaly stanovým městečkem anapáchaly obrovskou spoušť. „Nemyslím si, že to byla práce ragany.“ Poryvy větru málem smetly jeden ztrebuchetů, strhly menší katapulty aněkolik vrhačů aroztříštily je ohradby. Museli vybudovat nové příbytky, ošetřit zraněné ado neúrodné půdy pohřbít nemálo mrtvých. „Ona už nemá svůj diamant, takže nepředstavuje skoro žádné nebezpečí.“

„Ale určitě ano! Ty bouře rozhodně neměly přirozený původ.“

„Ona je bahenní čarodějnice. Zdá se ti, že někde kolem nás je bažina?“

„Podívej se pořádněji. Po dešti bylo ležení samé bahno. Ztoho Chòldunja nabrala svoji pravou sílu. Za ztracený diamant mohla najít náhradu. Kdo ví, kolik kojenců už sežrala?“

„Ona sama je ještě zpoloviny dítě. Nikdy nebude mít takovou moc, aby poroučela živlům.“ Goïmron se vzdal snahy přesvědčit Gatu oopaku. Mostrovy nekonečné tirády proti aprendise měly výsledek anedaly se vyvrátit. Proto změnil téma rozhovoru. „Kde zůstala Vanéra? Nechtěla se tu objevit?“

„Ctěná maga poslala dva vozy artefaktů ze své komory zázraků spolu scelým seznamem výmluv, proč musí zůstat ve Rhutě.“ Gatina slova zněla zahořkle. „Dále jsme odkázaní na toho rádoby maguse. Ana magické haraburdí, okterém se neví, co to dokáže.“

„To pořádně neví vůbec nikdo.“

„Tím se nic nezlepší, že?“ Gata se podívala na trebuchet na nejvzdálenějším pravém okraji obléhacích pozic. „Dobře, že alespoň zase střílí. Tesaři dřeli osm oběhů, aby opravili škody. Potud souhlasím sMostrem: čím déle budeme čekat, tím bude mít ragana větší moc. Navíc se zima blíží rychleji než obvykle. Před ledovým chladem na severovýchodě se nelze ničím chránit. Všechno kolem nás zapadne do sněhu do výšky deseti kroků avzávějích se ho nakupí na dvacet. To naše oddíly nevydrží.“

„Myslíš, že se zítra ten útok podaří?“ Kdyby skutečně mělo napadnout tolik sněhu, kolik Gata předpovídala, bylo by podle Goïmrona výhodnější počkat, až přijde zima. Aby ze sněhu aledu vyrobili rampy. Jenže to nebude nikdo chtít udělat.

„To není otázka myšlení. Ale plánování. Rozestavení jednotek je dané, artefakty jim byly přiděleny.“

„Já jsem se ale ptal, co si otom myslíš.“ Goïmron odmítavě zvedl ruku. „Anezačínej zase sMòndarcaiem.“

„Můj názor? Myslím, že zítra umře hrozně moc dobrých lidí, protože to nebude perfektní útok sperfektní přípravou,“ odpověděla Gata. „Ale dá se to zvládnout. Ušetřím tě podrobností. Ty nejsi trpaslík znalý válečného řemesla, Goïmrone.“

„Ale jenom rytec drahokamů, já vím. Těch selfskými uměleckými krámy.“ Protože tentokrát nebude Zlatoruký mít před bitvou projev, mohl se Goïmron rozhodnout, co bude během útoku dělat. Bylo dohodnuto, že starý hrdina zůstane na pahorku, zdaleka bude vidět, jak sedí na trůnu, aby bojující povzbudil.

SGoïmronem trpaslíci nepřišli ožádného válečníka. Prakem avrhacími šipkami jste mohli vyhrát jenom vsouboji jeden proti jednomu. Proto se nevydá na bitevní pole. Nenápadně zašilhal kvranímu hnízdu, ke kterému bylo přiděláno několik plošin apřipomínalo zpackanou napodobeninu stromu sobrovskými vodorovnými listy. Odtamtud bych mohl leccos udělat. Jeho ruka vklouzla do brašny, kde sevřela mořský safír sfigurkou draka. Všichni se budou pozorně dívat na fámula.

„Ty už dávno nejsi jenom gemmarius. Vyvolal jsi svornost, jakou Skrytá země atrpasličí kmeny dlouho neviděly. Už déle než tisíc cyklů.“ Gata ho přátelsky šťouchla do žeber. „Amálem jsi pokazil plány Zlatorukého se zavíráním průchodů. Vtom tě nikdo nenapodobí.“

Goïmron se ve svém utrpení jen zasmál. Nemohl jinak apřítelkyně se kněmu přidala. „Zítra si společně připijeme na vítězství.“ Jeho zorničky postřehly brož, kterou nosila na límci spodních šatů pod zbrojí. „Abych neumřel hloupý, prozraď mi, co ta brož znamená. Pořád ji nosíš.“

„Tohle?“ Gata po ní zamyšleně přejela palcem. „Památka. Na jednoho předka.“

„Tak?“

„Patřila poslednímu kancléři mého klanu. Existují kresby, na kterých ji má na sobě. Údajně mu ji zvděčnosti darovali elfové. Po jeho smrti zmizela, až ji můj otec náhodou objevil před východní pevností. Dal mi ji, protože se mu nelíbila. Připadala mu děsivá.“

Goïmron si ji pozorněji prohlédl, ale nebyl ztoho moudrý. „Co znamenají ty znaky? To nejsou žádné trpasličí runy. Alespoň tedy žádné, které bych znal.“

„Já to nevím, adokonce ani Telìnâs mi stím nedokázal pomoct. Ale mám zté brože dobrý pocit. Vědomí, že ji nosil můj předek, mě sním spojuje.“ Gata se zamyšleně usmála, když ji ještě jednou palcem pohladila. „Jakmile vyhrajeme avrátí se mír, zavezu ji do Enaika, města učenců. Někdo mi tam určitě bude umět říct, co znamená.“

„Nepochybně to bude něco zázračného.“ Goïmron mezitím začal považovat svůj plán sledovat bitvu zvraního hnízda apomocí magie drahokamů do ní zasahovat za mimořádně skvělý. Nyní potřeboval najít pro své kouzelnické umění vhodný cíl. „Pověz, je vhradbách nějaký… zvlášť poddajný bod?“

Gata přehnaně jako na divadle ukázala na pevnost, která se nad nimi tyčila. „Vidíš někde nějakou trhlinu?“

„Ne.“

„Pak tak zní odpověď.“ Gata si povzdechla. „Kromě těch dvou věžiček, které jsme jim roztříštili, se nic nestalo. Zřejmě bychom potřebovali střely velké jako třípatrový dům, abychom vnich prorazili díru. Ale dříve než bychom takový trebuchet vymysleli, propočetli, postavili avybavili protizávažími, tak bychom dokonce imy umřeli stářím. Ielfové. Adokonce iZlatoruký.“ Udiveně se na něho podívala. „Proč se ptáš?“

„Ne!“ odpověděl až příliš rychle.

Amusel se usmát.

* * *