Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Markus Heitz v nakladatelství

série Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Triumf trpaslíků

Návrat trpaslíků, kniha I.

Návrat trpaslíků, kniha II.

série Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

Zuřící bouře

série Ulldart

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Kořeny zla

série Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcery Jidášovy

série Exkarnace

Válka Starých duší

Umírání duší

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

Oneiros

Pohled mrtvého

Markus Heitz: Die Rückkehr der Zwerge II

Copyright © 2021 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co.KG, Munich, Germany

web autora: www.mahet.de

Licence na tuto knihu byla vyjednána prostřednictvím AVA international GmbH, Germany (www.ava-international.de).

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover and illustrations © Martin Kapošváry

ISBN epub 978-80-7594-552-5

ISBN mobi 978-80-7594-553-2

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

DRAMATIS PERSONAE

TRPASLIČÍ KMENY

PRVNÍ

Xanomir Srdce vln z klanu Ocelářů, ingenius a konstruktor

Buvendil Mušlegryf, ingenius a konstruktor

TŘETÍ

Regnorgata Smrtonosná pěst z klanu Skřetobijců z kmene Třetích, královna Třetích

Hargorina Smrtonoška z klanu Drtičů kamenů z kmene Třetích, válečnice

Belîngor Čepeložrout z klanu Ocelových pěstí z kmene Třetích, válečník

Brûgar Vdechovač jisker z klanu Ohňových nástrah z kmene Třetích, válečník

ČTVRTÍ

Goïmron Rýtko z klanu Stříbrných vousů z kmene Čtvrtých, gemmarius

Bendoïn Fajnanc z klanu Hledačů šípů, vrchní velitel pevností na hranicích s Brigantií

PÁTÍ

Barbandor Ocelové zlato z klanu Pijanů královské vody z kmene Pátého Giselbarta, válečník

Gyndala Jemná pěst z klanu Zlatokopů, kovářka a stavitelka

LIDÉ

Orweyn Berengart, omuthan Brigantie

Klaey Berengart, nejmladší bratr Orweyna Berengarta, vlajkový oficiál

Kawutan Berengart, Orweynův mladší bratr

Ilenis Berengart, manželka Kawutana

Stémna, vyslankyně Ȗry

Doria Rodana z Psalí, loutkoherečka

Chòldunja, aprendisa

Kiil, Irmon, Jowna, Brigantinci

Hantu, rhamak

Vanéra, maga

Adelia, Vanéřina fámula

Mostro, Vanéřin fámulus

Gubnara, cvičitelka doulijů

Enes, doulija

Tithmar z Valdenštajnu, statkář v Gautayi

Alreth, řemeslník a kapitán Mořské čepele

Olstrum, lodní kuchař z Mořské čepele

Fridgatt, námořník z Mořské čepele

Joros Gunmarr, admirál sinteriánských námořních vojsk

Emaro ze Štejna, plukovník v Brané

ELFOVÉ

Telìnâs, elfský válečník

Randûlas, vedoucí delegace Tì Silânduru

ALFOVÉ

Mòndarcai, válečník

Ascatoîa, zhussa

Ophîras, válečník

Cintalôr, zvěd

Èthoras, atentátník

SKŘETI

Borkon Gràc Hâl

Torsuk, léčitel

Shashka, kněžka v Kràg Tahuumu

Akrosha Stínatelka hlav, velitelka slanovodních skřetů

Mortog Zákeřník, bratr Akroshi

DALŠÍ

Nebtad Sònuk, srgāláh

Slibina a Szmajro, sourozenci, okřídlení draci

Travozub, nejmenší drak ve Skryté zemi

POJMY

MÍSTA

Arima: hlavní ostrov Undarimaru

Dsôn Khamateion: říše alfů v Hnědých horách

Enaiko: město učenců na jihu Skryté země

Gautaya: císařství v Gauragonu

Kràg Tahuum: skřetí pevnost uprostřed Skryté země

Malá Voda: lidská vesnice poblíž Platinového Kopí

Platinové Kopí: trpasličí obranné sídlo na úpatí Šedých hor

Tî Silândur: říše elfů

Towan: řeka na severu Skryté země

Závora: jedenáct tisíc kroků vysoká hora

NÁRODY & TVOROVÉ

Acront: obrovští váleční tvorové, kteří pronásledují bestie

Cadengi: skupina nových bohů, v něž je rozšířena víra v Brigantii

Cadengis: nejnebezpečnější bůh ze všech Cadengi

Cadengisova matka: nejnebezpečnější bohyně Cadengis, zároveň oblíbená kletba

Doulijové: přivandrovalci ze Země za horami, kteří se dobrovolně nabízejí jako otroci

Drinx: bájná bytost

Meldrithové: osoby, jejichž jeden rodič byl alf a druhý elf

Narshânská bestie: šelma s vlčí hlavou

Ohňokřídlí: létající hadovitá stvoření, spřízněná s draky

Ohňožrout: označení bestií v lávových polích na severu Gauragonu

Opancéřované ryby: velké ryby ve Vnitrozemním moři

Phlavaros: alfské jméno prvního létajícího koně

Ragany: čarodějnice z rašelinišť

Rhamak: přivolávač duší

Sfyraje: rychlé žravé ryby

Slanovodní skřeti: označení bestií ze solných polí v císařství Gautaya

Srgāláh: humanoidní tvorové s psí hlavou

Visok: velká koňská rasa

Ygota: létající hmyz citlivý na magii

Zparchantělý kůň: jezdecké zvíře skřetů

TITULY & OZNAČENÍ

Aprendisa: učeň

Fámulus/fámula: magicky nadaný člověk v učení

Fîndaii: Kisâřina tělesná stráž a elitní jednotka

Ganyeios: titul vládce Dsôn Khamateionu

Kisâra: titul císařovny elfů

Magus/maga: kouzelník, čarodějnice

Omuthan: titul knížete v Brigantii

Vlajkový oficiál: nižší vojenská hodnost zásobovacího důstojníka

Zabitaj/zabitaja: generálská hodnost v Brigantii

Zhussa: alf/alfka ovládající kouzla

OSTATNÍ

Consortio: shromáždění v Brané

Elriina helma: potápěčský zvon

Prým: žvýkací tabák

Suihhi: označení smrtelného moru v Gauragonu

Trebuchet: obrovský katapult

I

SKRYTÁ ZEMĚ, NA SEVERU SJEDNOCENÉHO VELKOKRÁLOVSTVÍ GAURAGON, U VÝBĚŽKŮ ŠEDÝCH HOR,

1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU),

PODZIM

Barbandor Ocelové zlato z klanu Pijanů královské vody si hrdě obhlížel stavební práce ze střechy strážnice, z níž svého času střežil zraněné město. Tak dlouho, dokud se do zničeného Platinového Kopí nevrátili trpaslíci a trpaslice, aby je znovu vybudovali.

Všude kolem něho samé rachocení a bušení kladiv. Silné svaly natáčely jeřáby a zvedaly trámy, balíky se šindely a kameny. Do otvorů ve zdvojených hradbách byly vsazovány kvádry a hned dozděny, takže z větší části vypálená osada již nebyla bez ochrany. Do toho zaznívaly hlasité pokyny předáků a obsluh strojů, případně hudba, kterou vyluzovaly dudy a šalmaje, aby lopotícím se trpaslíkům zpříjemnily práci a aby se v posledních teplých slunečních paprscích tolik nepotili.

Do zimy bude nejhrubší práce hotová. Barbandor byl za své zásluhy zvolen radním osady a tento úřad s radostí a pýchou přijal. Na šatech a kroužkové košili nosil vyšívanou bílou šerpu, která označovala jeho funkci, a tak si s ním mohli promluvit všichni, co měli nějaké otázky a starosti.

Za zdvojenými hradbami nyní sídlilo dohromady téměř tisíc duší. Život se do osady vracel a toto vědomí naplňovalo tmavovlasého trpaslíka z kmene Pátých velkou radostí.

Po zpustošení vesnice Ȗřiným ohněm, když Platinové Kopí odmítlo bílé létající dračici odevzdat dávku, bylo nutné toho hodně zprovoznit a znovu vybudovat. Avšak ztráta původních obyvatel byla mnohem horší.

Barbandorovy hnědé oči se obrátily směrem k Šedým horám, které po posledním zásahu do skály, provedeném dle tajného plánu Tungdila Zlatorukého, nebyly k poznání. Kartografové by po celý život měli plno práce s úpravami starých nákresů. Promnul si spletené tmavé vousy, zatímco se díval na hory a pohrával si s okrasnou sponkou z bílého zlata. Linie hřebenů a vrcholů již nesouhlasila se skutečností a existující záznamy o chodbách, tunelech, šachtách a dolech ztratily jakoukoliv cenu.

Zato Skrytá země nyní byla uzavřená a bezpečná.

Všech pět vstupů do horského řetězu se následkem přesně propočtených demolic a sesuvů navždy uzavřelo. Kde se nyní nacházejí nové, věděl jenom Zlatoruký.

Oznámí to všem hned, jak budou Hnědé hory osvobozené, předpokládám. Barbandor zavřel víčka a nechal sluneční paprsky dopadat na svůj větrem ošlehaný obličej s hlubokými vráskami a jizvami v kůži. V uplynulých obězích k nim přibylo nemálo nových vrásek, za něž mohly starosti a dobrodružství. Ať se vítězství nad Brigantií dostaví co nejrychleji.

„Hej! Hej tam, mistře Ocelové zlato!“ zaznělo jasně v hluku pracujících řemeslníků. „Sestup ze své vysoké střechy dolů! Jinak tě brzo budou považovat za tvoji vlastní sochu, radní.“

Barbandor otevřel oči, zadíval se na ulice a uličky kolem sebe a hledal, kdo to po něm tak křičí. Asi patnáct kroků pod ním stála mladá plavovlasá trpaslice v prostých světlých vlněných šatech a hrubém koženém kabátci, kterým se chránila před podzimním chladem. Oběma rukama držela nějaký ranec. Látka byla hodně napnutá, náklad, který v ní byl uložen, asi nebyl nejlehčí.

„Co se děje?“ zavolal dolů.

„Našla jsem něco, co ti musím ukázat.“ Ukázala na strážnici a pospíchala napřed. „Jdi do svojí úřadovny.“

Co má zas tohle znamenat? Barbandor trpaslici znal. Jmenovala se Gyndala Jemná pěst z klanu Zlatokopů. Pocházela původně z Kovohradu, jedné z východních osad v blízkosti lávových polí, která dohlížela na bandu ohňožroutských skřetů. To asi nebude nějaká svačinka.

Sešel otvorem ve střeše dovnitř do budovy, vyšel z půdy a pustil se po schodišti dolů do skromně vybavené úřadovny. Na dekorace ještě nenašel čas, vlajka města na stěně musela stačit.

Gyndala již položila zašněrovaný ranec na stůl a nedočkavě u něj postávala. Dlouhé plavé vlasy měla upravené do pleteného účesu, světlé oči plály netrpělivostí. „To je pro tebe,“ jí okamžitě vylétlo z úst.

„Seš moc pozorná.“ Barbandor popošel blíž a snažil se na základě vyboulených míst odhadnout, co by v ranci mohlo být. „Ale asi to není žádný dárek.“

„Ne. Našla jsem to v léčitelově vypáleném domě. Ve sklepě.“ Gyndala rozvázala hrubou jutovinu. „O moc víc už toho nezůstalo.“

Přestože se Barbandor zpočátku obával, že mu se vší vážností přinesla smrtelné pozůstatky mistra Zlatojiskrného, vyklubala se z přinesených věcí směsice nejrůznějších předmětů, které dokázal zařadit až po důkladné prohlídce. „Tyhle věci patřily skřetům.“

„Těm skřetům, které Platinové Kopí zabilo svými vrhači před vlastními branami,“ doplnila Gyndala nadšeně a pečlivě rozložila věci na hrubé látce, jako by to byly poklady, které je nutné prezentovat. „Oheň sice hrozně řádil, ale já si myslím, že je na nich zřetelně vidět, jak se liší od věcí bestií, se kterýma bojujeme u lávových polí.“

Barbandor zvedl dva železné plátky a zkoumal je, setřel z nich rez, rozvázal dva kožené váčky, v nichž se nacházely zbytky nějakých bylin, ze kterých se šířilo omamné pražené aróma. Nakonec vzal do ruky dýku a oklepal z ní špínu. Pod ní se objevila perfektní ocel.

„Jednoznačné rozdíly, Gyndalo. Vidím to stejně jako ty,“ utrousil při zkoumání tiše.

„Já jsem si všimla tý povedený řemeslný práce,“ vyhrkla trpaslice vzrušeně. „Našim se nemůžou rovnat, když dojde na kovářský umění, ale Dlouhým se vyrovnají. Nepochybně.“ Vybrala si jednu ozdobnou sponu, která kdysi spojovala části oděvu. „A tady to: přímo filigránské! Na to, že to byli skřeti.“

Tento objev podpořil Barbandorovu domněnku, že bestie k nim přišly ze Země za horami, aby zaprvé pořádaly hony na trpaslíky a zadruhé se zmocnily truhly Tungdila Zlatorukého s jeho zápisky. Spolu s přítelem udělali skřetům na břehu Towanu čáru přes rozpočet. „Šikovné. Kdybychom z toho měli soudit, jak jsou mazaní, tak jsem rád, že vstupy do Skryté země jsou teď zavřené.“

„Ano, je klidněji, když pomineme obléhání pevnosti v Hnědých horách. Ale to je daleko odsud. U nás v Kovohradu to před mým odchodem vypadalo skoro tak, že tam už nejsou žádní ohňožrouti.“ Gyndala se posadila a opřela si hlavu o ruku, fascinovaně si prohlížela nalezené věci a čichala směrem ke sbírce bylinek. V záři podzimního slunce se jí na tvářích kulatého obličeje třpytilo světlé chmýří.

Barbandor znal bandu skřetů na východě od výběžků Šedých hor jen podle jména. Zatímco se Platinové Kopí tu a tam potýkalo se špehy slanovodních skřetů, snažily se ohňožroutské bestie vybudovat si nimbus ohnivzdorných lupičů tím, že si stavěly menší osady a základny na vysokých ostrovech uprostřed jezer z tekutého ohně. Kovohrad je vždycky odkázal do patřičných mezí, jakmile se odvážily proniknout příliš hluboko na území obývané lidmi a trpaslíky.

„Já myslel, že jste je vyhladili, ne?“ prohodil Barbandor.

„Ne. Jakmile si všimnou, že prohrávají, stahují se na svý větší ostrovy uprostřed lávy nebo do jeskyní, který jsou plný pro nás jedovatýho plynu a tam nemůžeme postupovat dál.“ Gyndala položila sponu zpátky na stůl. „Jenom počkej. Nepotrvá dlouho a ony znovu vyrazí. Ale pak dostanou ty prasečí rypáky od mých velkých bratrů takovou nakládačku, že jim ty jejich roztřepený uši splasknou a shnilý zuby jim vypadají z tlam, u Vraccase!“

„Proč si seš tak jistá, že ohňožrouti zase brzy udeří?“

„Blíží se zima. Takže potřebují zásoby.“ Gyndala vytvarovala z několika suchých kousků bylin palcem a ukazováčkem malou kuličku a zvědavě si ji prohlížela. „Co to asi tak je?“

„Léčivé byliny, řekl bych. Nebo tabák na žvýkání. Oni možná žvýkají tabák.“ Stejně jako já. Doufám, že to je jediná věc, kterou máme společnou. Barbandor potěžkával v ruce železné plátky, které kdysi patřily k plátkové nebo lamelové zbroji. Něco mu na nich nesedělo, to mu říkal instinkt. „Moc těžké,“ zašeptal, když najednou pochopil.

„Moc těžké?“

„Vzpomínám si, jak ten skřet ve zbroji vycházel z Towanu. Myslel jsem si, že stejně jako ty čtyři tucty ostatních připlavali ze Země za horami, ale…“ Barbandor svraštil čelo. „V těchhle zbrojích by se k nám v řece nikdy nedostali.“

„Přežili Smaragdové vodopády. Proč by nepřežili i divokou jízdu přes…“ Gyndala se zarazila. „U věčnýho Kováře! Ty máš pravdu. Dokonce ani prasečí rypák by neuplaval stovky mil v ledový řece s peřejemi, spodními proudy a skalisky.“

Barbandor zíral na oba plátky ve svých silných mozolnatých prstech. Udělal jsem nebezpečnou chybu! Odhodil oba kousky na hromádku. Otočil se ke dveřím „Díky, žes s tím za mnou přišla. Nedokážeš si ani představit, s jakým objevem jsi mi pomohla.“

„To jsem udělala s radostí.“ Gyndala na něho zvědavě pohlédla. „Kam máš namířeno?“

„Zkontrolovat práce. Na první hradbě,“ odpověděl a v chůzi sáhl po těžké válečné sekeře s vypracovanou, vycizelovanou ocelovou hlavou, aby si ji zasunul do úchytu na zádech. „Zatím na shledanou. Uvidíme se v Zelené pípě. První pivo jde na mě.“

„Takový slovo se mi líbí,“ zavolala za ním.

To souhlasí asi tak ze dvou třetin, takže to není lež. Barbandor nechtěl, aby ho mladá trpaslice na pochůzce doprovázela. Své selhání musel napravit jen on sám a nechtěl při tom v Platinovém Kopí vyvolat rozruch. Šok z toho, co se událo, v něm vězel ještě příliš hluboko, a proto musel jako radní osady a osoba odpovědná za její obranu pátrat na vlastní pěst.

Rychle procházel ulicemi a uličkami, při chůzi chválil pracovníky, prohlížel si vylepšení dvojitých městských hradeb a zanedlouho vyšel z Platinového Kopí cestou vedoucí k Towanu a Malé Vodě.

Bylo mu vhod, že se ho nikdo nezeptal, co chce v lidské vesnici dělat. Tak aspoň nemusel znovu lhát.

Chráněn lesíkem klusal po cestě k vesnici a Smaragdovým vodopádům a cítil se, jako by mu z očí spadly dračí šupiny. Jak je možné, že jsem ty známky neviděl? Váha zbrojí, velký počet skřetů a okolnost, že ho bestie oslovila obecnou řečí, kterou v Zemi za horami jen sotva někdo znal. A už vůbec ne nějaký skřet.

Omlouval své selhání tím, že téže noci zaútočila Ȗra a on byl zraněný. Potom bylo jeho úkolem střežit Platinové Kopí a následně pátrat s Goïmronem a jeho přáteli po Zlatorukém. Proč bych si měl lámat hlavu s mrtvými skřety?

Barbandor dorazil k velké vodní pánvi, do níž se vlévaly Smaragdové vodopády. Tam ho přivítaly valící se spršky vodní tříště, v nichž vířily žluté a zelené lístečky. Podzim malebně zbarvil okolní listnaté stromy, byl cítit vlhký mech a houby.

Jeho oči se upřely na horní hranu vodopádu. Jestli se skřeti nezřítili odtamtud shora – pohledem putoval po šumící, zelenobílé vodní zácloně níž a níž – museli vylézt z nějakého nižšího místa.

Pomalu vykročil a vytáhl z úchytu sekeru, aby mu její vycizelovaná hlava a topůrko posloužily jako opora při chůzi po kluzkých kamenech.

Jestli se po půlce cyklu podaří ještě najít nějaké stopy, to se neodvážil říct. Od té doby se tu nevynořili žádní skřeti. Ani na staveništi Platinového Kopí, ani v pozůstatcích Malé Vody, kterou si lidé znovu vybudovali.

Útok na naši osadu je mohl odradit od dalších loupežných tažení. Barbandor šplhal po spodních, větších kamenech a přiblížil se na čtyřicet kroků k pravému okraji Smaragdových vodopádů. Z nich měli strach všichni živí tvorové. Zalévala ho vodní tříšť a během několika málo úderů srdce ho celého zmáčela, takže si musel často vytírat z očí kapky vody. Podklad byl zákeřný, trpaslík pečlivě hledal bezpečná místa. Ale teď je dračice mrtvá. Prasečí rypáky by mohly tyhle okolnosti a obléhání v Hnědých horách využít pro sebe. Aby se vrátily.

Barbandor při všech úvahách nezapomínal na Elriinu kletbu. Nedůvěřivě se díval do pánve Smaragdových vodopádů, která se zdála být neskutečně hluboká a neustále připravená stáhnout trpaslíka na pokyn své bohyně do hlubin a tam ho utopit. Vraccasi, stůj při mně.

Aby se líp koncentroval, zasunul si za pravou líc chomáč žvýkacího tabáku. Skořice a máta, k tomu zakouřené ostré aróma tabáku, to mu bystřilo rozum.

Stranou od hlavního proudu, kterým se Towan vrhal do hlubin, šplhal Barbandor krok za krokem po stěně, nejdříve poskakoval z kamene na kámen, potom zasunul sekeru zpátky do úchytu a mokrými, promrzlými prsty šplhal po strmé skále vzhůru. Bez ustání ho zalévaly další a další spršky vodní tříště.

Zhruba dvacet kroků nad zemí objevil vedle sebe úzkou římsu vedoucí rovnou pod vodní kaskádu. Značka vyrytá ve skále však byla udělaná něčí rukou. Byla na ní neznámá runa, která zcela určitě nebyla stará a pokrývala ji pouze tenoučká vrstva mechu.

Já to tušil! Barbandor rychle vylezl na římsu a opatrnými krůčky pokračoval dál. Blížil se k vodopádu, který se před stěnou řítil dolů. Za závoji vody spatřil o kus dál před sebou jedno tmavší místo, které mohlo být výklenkem nebo vchodem do jeskyně.

Barbandor nevěděl, kudy kam.

Dosud neměl důkaz, že se za vodopádem ukrývají skřeti. Ale kdyby tam byli a přistihli ho, došlo by k boji s nejistým výsledkem. Nemám tušení, kolik by jich tam mohlo být.

Zvědavost hnala trpaslíka vpřed. Jako radní osady pro obranu musel nabýt jistotu.

Voda mu okamžitě dokázala svou sílu. Dokonce i na slabších vnějších výběžcích Smaragdových vodopádů na něho padala s takovou prudkostí, že si Barbandor málem myslel, že to jsou rány kamenem. Vší silou se konečky prstů chytal výčnělků ve skále, několikrát mu uklouzly podrážky.

Já to až k tomu stínu nezvládnu. Bolesti v ramenou, na šíji, v zádech a v hlavě byly stále větší, sotva se už dokázal nadechnout. Elria si našla způsob, jak mě utopí ve stoje! Musím se dostat dál nějakým jiným způsobem.

Právě se chtěl otočit, když mu pravá ruka sklouzla ze skály.

Sáhl do prázdna, trup se mírně zaklonil dozadu. Prudce padající voda ho nyní nelítostně zasáhla plnou silou, kroužková košile a sekera najednou vážily víc než tunu.

Síla živlu spláchla Barbandora z římsy jako dotěrný hmyz. Přitom polykal ledovou vodu, kašlal a další voda mu vnikala do plic.

Jeho pád zničehonic skončil. Něco ho pevně drželo za kotník a nechalo ho zmítat se v hlasitě ryčící kaskádě. Bylo mu na zvracení a těžce lapal po dechu, potom byl vytažen nahoru, kde ho popadly silné ruce a hodily jím na tvrdou zem.

Barbandor měl oči plné vody a začal zvracet, na zem před sebe plival vodu a zbytky jídla. Osvětlovalo ho nestálé světlo pochodní, vedle sebe nezřetelně zahlédl několik párů holínek. Podle velikosti musely patřit skřetům.

Pravá noha vězela ve smyčce lana, kterou ho nestvůry chytily v pádu a zachránily před zřícením do vodní pánve. Ale určitě to neudělali s čestnými úmysly.

Naposledy si odplivl, potom si vytřel oči a rozhlédl se. Sahání po válečné sekeře si odpustil. Provrtali by ho rychleji, než by vytáhl zbraň z úchytu. Jedno škubnutí lanem by stačilo, aby ho vyvedlo z rovnováhy.

Jeden krok od něj postávali tři svalnatí skřeti, kteří měli na sobě kromě holínek jenom kožený, umělecky zdobený bederní pás s vypracovanými cejchy a jednoduchý hrudní pás, ke kterému byly připevněné dlouhé dýky. Dva z nich měli tmavošedou, ten třetí nápadně tmavě modrou kůži. Údy a trup byly zdobené velice jemným tetováním v nejrůznějších barvách, tmavomodrý skřet použil pro vyšperkované ornamenty výlučně jen bílou barvu, která znaky perfektně zvýrazňovala.

Po krátké, nesrozumitelné výměně slov odkráčela jedna z šedých bestií po římse pryč a zmizela ve vodní mlze, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě.

Skřet s modrou kůží vytáhl Barbandora k sobě nahoru a vlekl ho do boční jeskyně, v níž nebylo dunění a řádění Towanu tak hlasité.

„Promluvme si, podzemšťane,“ pronesl obecnou řečí se silným přízvukem a dřepl si. Objevily se mohutné, stříbrně nabarvené špičáky připomínající vlčí tesáky, zbylé části chrupu měly černou barvu. „Vyrazils sám?“

Barbandor se posadil a chtěl si uvolnit smyčku obepínající jeho nohu, ale hluboké zavrčení ho od toho odradilo. „Děláš si starosti, že bychom vás mohli brzo pobít.“

„Já se starám o věci, o kterých ty vůbec nic nevíš,“ zněla pobavená odpověď.

„Budou mě hledat a sledovat moje značky. Ty a tvoje bestie–“

Skřet se tiše zasmál. Jeho dlouhé, zahnuté nehty byly čisté stejně jako černá hříva, v níž byly některé pramínky ovinuté zlatými drátky. Podle všeho o sebe skřet hodně dbal – nebo ho voda zbavila špíny a nečistoty. „Označení, jaké jsem dosud neznal.“

„Ty seš ze Země za horami?“

„Co je Země za horami?“

„Na druhé straně Šedých hor.“ Barbandor cítil, že se mu vracejí síly. Potřeboval už jenom to, aby nestvůra chvilku nedávala pozor, pak by se hned pokusil zaútočit. „Takového skřeta, jako seš ty, jsem ještě nikdy neviděl.“

„Dívej se na mě, aby ses přiučil, dokud ještě můžeš.“ Změřil si trpaslíka pohledem. „Jak se jmenuješ?“

„Dítě Kováře.“

„Nechceš mi říct, jak se jmenuješ? Bojíš se, že na tvoje jméno přivolám kletbu?“ Skřet se ušklíbl. „Já jsem Borkon Gràc Hâl a já se nebojím. Ani kletby, ani tebe.“

Barbandor si s údivem uvědomil, že jeho rozhovor s bestií probíhá velice civilizovaně, na rozdíl od jeho posledního setkání s jedním z nich.

Z větší haly se ozvalo hlasité zavolání a Borkon natočil hlavu stranou. Otevřel ústa, aby odpověděl, a zároveň se zvedal.

Moje příležitost! Barbandor oběma rukama vytrhl válečnou sekeru z úchytu na zádech a využil svoje rychle se zvedající rameno jako mohutnou páku. Ostří sekery zasvištělo vzduchem, prudce trefilo stojícího skřeta doprostřed hrudi a protnulo hrubé svaly. Kost pod kůží praskla a rozlomila se.

Borkon po zásahu couvl o krok dozadu, hlava sebou trhla a Barbandora zasáhl vzteklý pohled bledých zelených očí. Zároveň skřet pravou rukou uchopil vycizelovanou hlavu sekery, škubnul jí a vytáhl ji z těla. Z řezné rány, která se okamžitě začala zavírat, vytékala modročerná krev. Kosti zapraskaly, začaly srůstat a vracely se do původní polohy.

Barbandor tahal za topůrko, ale protivník pevně držel jeho zbraň, jako by to nebyl skřet, ale nějaká železná socha. „U Vracasse, kdo seš?“ zachrčel trpaslík. Je to nemrtvý? Vrací se k nám zpět kletba Mrtvé země spolu s novým démonem?

„Skřet. Žádný obyčejný, ale skřet.“ Borkon najednou pustil válečnou sekeru a trpaslík málem spadl na záda. „Jestli to zkusíš ještě jednou–“

„Ušetři si vyhrožování.“ Barbandor s bušícím srdcem zvedl zbraň, na jejíž čepeli ulpěla protivníkova krev. „Já jsem syn Kováře. Je v mé povaze pobíjet nestvůry, jako jsi ty!“

Zjevil se další skřet s šedou kůží a hodil na zem skrz naskrz promočenou Gyndalu, která krvácela ze dvou menších ran na krku a na rameni. Trpaslice zalapala po dechu a vzepřela se na rukou. „Promiň, Barbandore,“ pronesla v bolestech. „Ale já jsem tě prostě musela sledovat. Tušila jsem, že ty–“

„Mlčte. Oba dva,“ nařídil Borkon a tvrdou, hrdelní řečí prohodil se svým soukmenovcem pár slov.

„Gyndalo, u Vraccase!“ zašeptal Barbandor ustaraně. „Vidíš, do jaké situace ses dostala.“

„Nechtěla jsem, abys sám vytáhl proti prasečím rypákům. Já–“

Borkon kopl trpaslici do zad, kopanec ji vymrštil dopředu, kde čelem narazila o zem. V bezvědomí se zhroutila.

„Máš štěstí, podzemšťane. Díky ní zůstaneš naživu.“

Šedokožec popadl mokré spletené vlasy bezvědomé trpaslice a zakroutil jí krkem, až vaz prasknul a zlomil se.

Ne! Stalo se to tak rychle, že Barbandor nemohl zasáhnout. Vztekle zaryčel a skočil vpřed, aby pomstil Gyndalinu smrt, když se před ním vztyčil Borkon. Jednou rukou chytil trpaslíka za krk a zvedl ho do vzduchu, druhá ruka popadla sekeru, aby odvrátila jeho úder.

Během toho oddělil šedokožec dýkou hlavu trpaslice od těla, tmavě rudá krev se řinula na zem, mísila se s vodou a zesvětlala. Potom sebral mrtvole pravou botu a uřízl Barbandorovi pramen tmavých vlasů s ozdobnou sponou z bílého zlata.

S lebkou, ze které kapala krev, holínkou a vlasy v ruce zmizel z jeskyně, zatímco se odněkud vynořil druhý šedokožec, za opasek obepínající Gyndaliny světlé vlněné šaty zvedl její tělo a odnášel ho jako nějakou tašku někam ven. Ruce a nohy byly svěšené dolů, z pahýlu krku vytékala krev.

„Co to tady děláte?“ vyrazil Barbandor zděšeně.

„Lebku tvojí přítelkyně a tvoje vlasy najdou podzemšťané v Malé Vodě. Odpovídající stopy botami rychle doděláme a co se nejspíš stalo, to si podzemšťani snadno spočítají. Zabili vás hamižní lidi, protože vám nechtěli vydat svoji kořist,“ vysvětloval Borkon klidně a vykroutil mu sekeru z ruky. „Nikoho nenapadne hledat vás na tomto místě. Za Smaragdovými vodopády. A kdyby přece jenom, římsa zmizí.“ Zvedl zdobenou železnou zbraň, aniž by trpaslíka postavil na zem.

Přestože celou dobu držel trpaslíka ve vzduchu, ruka se mu pod tou tíhou ani nezachvěla. Zakrvácenou čepelí poklepal Barbandorovi na čelo a udělal na něm čáru. „Budeš můj host. Delikátní hostinu na tvoji počest si sami přineseme s sebou.“

Skřet s šedou kůží se zasmál a zatřásl Gyndaliným bezhlavým tělem, jako kdyby žila a vzpínala se.

Barbandor se cítil jako v ocelových kleštích, docházel mu vzduch a ztrácel sílu.

„Odpovíš na moje otázky,“ zazněl Borkonův hlas jako z velké dálky. „Mám jich na tebe více než dost.“

Ještě než upadl do bezvědomí, uvědomil si Barbandor zděšeně, že skřet k němu právě promluvil jazykem trpaslíků.

Prastarou trpasličí řečí.

* * *

SKRYTÁ ZEMĚ, HNĚDÉ HORY, BRIGANTIE,

1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU),

PODZIM

Doria Rodana z Psalí seděla u stolu vedle své aprendisy Chòldunji a pozorně sledovala proti ní sedícího tmavovlasého Brigantince, na jehož na míru šitém oděvu pískové barvy, který střihem a stojatým límcem připomínal alfskou módu, se skvěl odznak zabitaje. Co má s námi v úmyslu? Hádala, že může být starý asi tak jako ona, kolem pětadvaceti. Delší vousy ho dělaly trochu starším a na čele měl nápadnou ozdobnou jizvu připomínající znak Berengartů.

Před nimi se kupila prostá jídla a nápoje, nic jim nechybělo. Až na vlastní svobodu. Po příjezdu do pevnosti je zabitaj zavedl do tohoto prostorného příbytku se dvěma místnostmi a nařídil jim, aby za žádných okolností nevycházely ven. Moc dobře věděl, koho po bitvě přivedl do Brigantie – a že je ve Skryté zemi hledají. Jestli to učinil proto, aby je zachránil nebo aby z nich měl prospěch, to dosud Rodana nedokázala posoudit.

Byly zde čisté, jednoduché šaty, které jí jakž takž pasovaly, což nebylo u útlé postavy loutkoherečky právě obvyklé; našla se zde i příležitost umýt se. Kdyby to bylo za poněkud jiných okolností, mohly by se Rodana i Chòldunja cítit v útulně vybaveném příbytku velmi dobře. Ale nebezpečí hrozící jejich životům nebylo ještě ani zdaleka zažehnáno.

Muž přečetl několik malých lístků, které přinesl s sebou, a v obličeji se mu v první řadě odrážely starosti. Zdálo se, že to nebyly dobré zprávy.

Chòldunja nalila čaj, nejdříve mistrové a pak i sama sobě. Ze zlatožlutého nápoje se v plochých miskách kouřilo, šířila se z něho vůně bylinek. Dlouhé hnědě a černě zbarvené vlasy si vzadu stočila do drdolu a sepnula, aby nebylo na první pohled zřejmé, že šestnáctileté dívce obvykle sahaly až k zadku.

Rodana si odkašlala. „Co teď bude dál, zabitaji?“

„Můj bratr mi uložil, abych tě i tvoji žačku zabil, jakmile vás zahlédnu,“ odpověděl jakoby mimochodem a ještě jednou si prolistoval zápisky, než vzhlédl. Měl chraplavý hlas, chraptivý šepot s náznakem toho, jak dobře kdysi musel znít. Jizva na krku prozrazovala, že ke změně došlo následkem zranění. „Já jsem Klaey Berengart, omuthanův nejmladší bratr a zabitaj létající jízdy.“ Položil lístky na stůl a ukázal na svou prázdnou misku, kterou Chòldunja hbitě doplnila. „Zachránily jste mi život. Já jsem uchoval váš tím, že jsem vám poskytl útočiště v Brigantii. Protože Skrytá země vás chce vidět mrtvé.“ Pozvedl nádobku a dal si jeden doušek. „To tvrdí všichni naši zvědové.“

„Vy jste dal vašim zvědům pokyn, aby zvlášť pozorně poslouchali, co se o nás povídá?“ zeptala se Rodana posměšně. Zasunula si podlouhlý pramínek světlých vlasů za ucho, čímž lépe vynikly její lícní kosti a tmavé rty. „To je moc velká čest.“

Klaey však zůstával vážný. „Tím, že jsem vás obě ušetřil, zachránil jsem vám život podruhé. A vystavuji nebezpečí svůj vlastní život, protože jsem se provinil vůči omuthanovu rozkazu,“ pokračoval. „Takže jste dvojnásobně mými dlužníky.“

„Děkuji vám, že jste to tak rychle spočítal.“ Rodana hned tušila, že nezůstane jen u pohostinnosti mezi vyhoštěnci. „Co od nás očekáváte na oplátku?“

Klaeyovy bledě modré oči se upřely na Chòldunju. „Můj bratr udělal chybu, když nařídil tvoji smrt. Přesvědčím ho, aby tento rozkaz odvolal. Musíš nám pomoct při blížícím se obléhání.“ Slabě se pousmál. „Budeš tím bránit i svůj vlastní život, ragano. Jakmile uděláš jeden jediný krok za hradby, chytnou tě a popraví.“ Ukázal ke dveřím. „To samé se ti stane i v Brigantii, dokud svého bratra nepřesvědčím.“

„Hovoříte o tom bratrovi, kterého jste zapálil tekutým ohněm?“ Rodana pochybovala, že hvězda „zabitaje létající jízdy,“ jak si sám říkal, v rodinné hierarchii Berengartů nadále jasně a mocně svítí.

„To byla práce maguse, kterého jsem trestuhodně podcenil,“ opáčil Klaey a tvář se mu zachmuřila. „Ale já mu to oplatím. S tvojí pomocí, ragano.“

„Ale já–“ nadechla se Chòldunja.

„S radostí se budeme na obraně podílet,“ přerušila Rodana svou aprendisu dříve, než by ji její řeči mohly připravit o krk. Doslova a do písmene. „Viděl jste, co dokáže. Vzpomeňte si na tu ohnivou kouli, kterou zničila jízdu i skřety.“

„A právě na to sázím. I když jsem si zpočátku myslel… to je jedno. Nyní vím, že to byla moc ragany.“ Klaey odložil misku s čajem. „Máme při obléhání co do činění s tím fámulem, který se označuje za maguse. S řadou artefaktů, které sem přivážejí z komory zázraků. A s jedním podzemšťanem, který se vyzná v magii.“

„Cože?“ uklouzlo Chòldunji a hned se nevěřícně zasmála. Rodaně se zdálo, že to předstírá. „Ne, to nemůže být pravda. Existují historky, že kdysi–“

„Já jsem to viděl. A zažil. Na vlastním těle. To byl důvod, proč moje nádoby s ohněm minuly cíl a zapálily stan mého bratra.“ Klaeyova pravá ruka se sevřela v pěst, klouby zbělaly. „Vštípil jsem si jeho tvář do paměti. Naprosto přesně. Patřil k té skupince kolem Zlatorukého, se kterou jsme se setkali při jednání před bitvou.“ Zakašlal a pročistil si hrdlo. „Promluvím si s omuthanem a potom se budete moct po Brigantii volně pohybovat.“ Zvedl se a přešel ke dveřím. „Nikdy tento příbytek neopouštějte. Dokud ode mě nedostanete zprávu, tak ne.“ Hned poté zmizel.

Sotva se za zabitajem zavřely dveře, Chòldunja úplně zkolabovala. „Mistrová, jak jste to jen mohla udělat?“

„Lhát, abych zachránila naše životy?“

„Ne! Nechat ho ve víře, že mi moje síly ještě patří!“

„Jakou cenu budeme pro něho mít, jestli se dozví, že se tvůj bahenní diamant houpá na magusově krku a že ty bez toho kamene nic nedokážeš?“ Rodana rukou objala ramena sklíčené aprendisy. „Nebo že jsme to nebyly my, kdo explozí zničil gauragonskou jízdu?“

„Moc malou cenu,“ připustila Chòldunja polohlasně.

„Takovou, jakou může mít žena pro muže, který ji nepovažuje za sobě rovnou. A milenky nepotřebuje. Je dost takových, které by mu kvůli jeho jménu rády byly po vůli. A v Brigantii po nás taky pátrají. Tohle všechno si vyžaduje, abychom si vymýšlely lži. Nekonečnou spoustu lží, kdyby jich bylo zapotřebí.“ Rodana políbila mladou ženu na pěšinku ve vlasech. „V těchto místnostech jsme prozatím v bezpečí.“

„Dokud nebude Klaey nebo omuthan chtít vidět ukázku mého umění.“ Chòldunja zabořila obličej do dlaní. „Ach, duchové bažin, stůjte při mně!“

Rodana si povzdechla a objala svou aprendisu, která se naplno rozplakala. „Budou při tobě stát.“ Aby ji uklidnila, hladila ji po hlavě a zádech. I když široko daleko není žádná bažina.

Po chvíli se mladá žena vzpamatovala a setřela si z rozehřátých tváří slanou vlhkost. „Děkuju, mistrová.“ Popotáhla, zvedla nos a napila se čaje. „Je to hrůza. Já nechci být ragana a uteču proto z domu, ale ten diamant mě dostává… do nejvyšší nouze. Je mi to tak líto, mistrová. Měla jsem vám…“

„Teď je to prostě tak. Musíme se s okolnostmi vyrovnat. Jenom bohové dokáží měnit minulost.“ Rodana se zhluboka nadechla. „Co pro tebe znamená ztráta bahenního diamantu?“

„Je na mě vázaný, dodává mi sílu a já jemu. Bez něho ztrácím při každém oběhu část své energie. Jsem pořád slabší a jen stěží dokážu něco udělat. Může to trvat jeden cyklus.“ Chòldunji se z tváří vytratila barva. „Jestli ho nedostanu zpátky, může se dokonce stát, že… budu muset umřít.“

„Chòldunjo!“ vyhrkla Rodana vyděšeně.

„Není řečeno, že se to stane. Ale mohlo by k tomu dojít.“ Mladistvá aprendisa usrkla horkého nápoje. „Buďto to, nebo ho dostanu zpátky.“ Zaváhala. „Nebo najdu adekvátní náhradu, kterou na sebe navážu.“

„Ach, takže je naděje! Co bys k tomu potřebovala, kromě kamene samotného?“ Rodaniny obavy a starosti vystřídaly víra a vzdor. „Nezapomeň: my jsme v říši Čtvrtých. Na jakém jiném místě by se měl najít drahokam, který by se ti hodil? Nebo to bezpodmínečně musí být bahenní diamant?“

„Ne. Zvládl by to i dokonale čistý diamant. Ale…“ Chòldunja sklonila hlavu, její hlas se ztišil. „Rituál, kterým na sebe vážete nový kámen, je… krutý. Pro mě. A pro… oběť.“

Rodana pochopila. „Ragana musí sníst kojence,“ zašeptala a zbledla. Záblesk naděje, že se mohou zbavit nesnází, rázem pohasl.

„A vložit do sebe jeho duši, ano. Do mě i do kamene. Tím se vytvoří nová vazba.“ Chòldunja opět měla blízko k slzám, rty se jí chvěly. „Já jsem utekla, abych tohle všechno nemusela dělat, mistrová! A teď by se mohlo stát, že abych nás zachránila, budu právě to muset udělat.“ Bezmocně pohlédla na Rodanu. „Jenže i pak budou moje síly… nicotné. Jsem na nejnižším stupni výcviku. Omuthan mě nechá popravit, když v boji proti obléhatelům neobstojím.“

Rodana ji chytila za ruku a stiskla. „Něco vymyslíme. Žádné novorozeně nebude muset umřít. A my taky neumřeme.“

„Zní to, jako že si hodně věříte.“

„Taky si věřím.“ Z jakého důvodu, to Rodana sama nevěděla. Jejich situace byla navzdory všem úsměvům a předstírané víře prostě beznadějná.

* * *

Klaey byl jen málokdy tak nervózní. Už třikrát políbil svůj amulet pro štěstí, aby si víc věřil.

Cesta, po níž se dlouhými kroky ubíral, ho vedla ke komnatám omuthana, o něhož se starali a pečovali nejlepší léčitelé v Brigantii. Klaeyovi byl přístup k těžce raněnému vládci několikrát odepřen, aby ho nerozrušil. V jeho nynějším stavu je každý zrychlený úder srdce špatný.

Tím mě dnes už nebudou krmit. Klaey musel nejstaršímu bratru bezpodmínečně osobně vylíčit, jak vysoko nad bojištěm došlo k oné nehodě, a vysvětlit mu, že on na tom nenese vinu. Čarující trpaslík. Kdo by si to pomyslel? Byl si jistý, že v tom nedochůdčeti odhalil onoho magického útočníka, který ho vzdušným úderem smetl ze sedla. Tím začalo jeho utrpení, na jehož konci byla ztráta bitvy a zmizení Křídla smrti.

Jak Klaey svého bratra znal, tak nezůstane jen u káravých slov. Stan, mnoho zabitajů a několik jejich sourozenců uhořelo po zásahu nádobou s ohněm v plamenech. Dříve nebo později ho bude čekat poprava.

Tomu zabráním. Klaey zabočil za roh a vydal se do chodby vedoucí k panovníkovým ložnicím. Na stěnách byly zbytky původní trpasličí výzdoby, které se v průběhu dekád průběžně měnily podle vkusu členů rodiny Berengartů. Našly si sem cestu zejména geometrické a květinové vzory. Je mi jedno, jestli ho to rozčílí. Musí to slyšet dříve, než nařídí moji smrt, aniž by znal pravdu.

Když přede dveřmi spatřil svého bratra Kawutana v kompletní brigantinské vojenské uniformě a jeho ženu Ilenis ve světle růžových šatech, které lichotivě zvýrazňovaly její postavu, zvolnil krok. Právě se bavili se služebnictvem. Co to má znamenat?

Kawutan byl v téměř osmatřiceti čtvrtý nejstarší bratr a velice dobře si s omuthanem rozuměl. Když stáli vedle sebe, mohli byste je považovat za dvojčata, jenom s časovým odstupem. Vypálenou jizvu s rodinným erbem na čele protínalo několik vrásek.

„Klaeyi! Je skvělé, že tě zase vidím,“ zdravila ho Ilenis už zdálky a zároveň tím na něho upozornila manžela i služebnictvo. Brunetka vypadala úchvatně, její úsměv byl sen, který předala svým čtyřem dcerám.

Tichá rozmluva skončila, všichni přítomní se obrátili k němu.

„Jsem rád, že vás oba potkávám. Taky chcete k Orweynovi?“ Klaey na sobě nedal znát neklid. Neuniklo mu, že bratr rychle schoval levou ruku za záda, jako by v ní něco skrýval. „Je mu líp? Co říkali léčitelé?“

„My jsme u něho už byli. Popáleniny se léčí jen obtížně. Kůže se zčásti spekla se šaty a zbrojí. Přemýšlejí, jak mu můžou pomoci, aby přitom nemuseli amputovat končetiny,“ odpověděl Kawutan. Tmavozelená uniforma s řády, čestnými odznaky a ozdobnými šňůrami mu velice slušela, u levého boku se houpala šavle.

Z jakého důvodu ji nosí? I Ilenis vypadala, jako by se chystala na nějakou významnou oslavu nebo se z ní právě vracela. „Ale je při vědomí?“

„To je. A už hned zase vydává rozkazy.“ Nenadálý úsměv, který se objevil na Kawutanově hladce vyholených tvářích, byl stejně falešný jako kočičí zlato. Milý, ale bezcenný.

„Výborně. Tak to ho chci navštívit.“

Jenže Kawutan položil pravou ruku Klaeyovi na hruď. „Některé z jeho rozkazů se týkají přímo tebe, bratříčku.“

„Aha?“

„Nechce tě vidět.“

Klaey rozhořčeně zamlaskal. Toho jsem se obával. „Já nemám žádnou vinu na tom, co se stalo. Zaútočil na mě jeden magus a svedl Křídlo smrti z kursu. Provazy se přetrhly a–“

„Jako vždycky,“ skočil mu Kawutan do řeči. „Řekl, že se budeš vymlouvat a že ti nikdo nemá věřit. Byla to tvoje chyba. Ty jsi vrah Finsala, Ulenie a Dovulina, tys spálil naše bratry a sestry. A několik zabitajů.“ Pomalu zvedl levou ruku, kterou dosud držel za zády – a ukázal Klaeyovi triumfálně omuthanův pečetní prsten. „Omuthan mě jako nejstaršího ustanovil na přechodnou dobu vládcem Brigantie. A já považuju za správné dát tě zatknout. Skončíš ve vězení, dokud se Orweynovi nenavrátí síly, aby o tobě mohl rozhodnout. Já si neosobuji právo soudit tě.“

Ty mizerný povýšenče! Kdyby jejich sourozenci nezemřeli, Kawutan by nikdy nepřicházel v úvahu jako někdo, kdo přechodně převezme úřad omuthana. Orweyn ho považoval za druhořadého člena rodiny. Všichni to vědí. Ale tím se nic nezměnilo. Ten, kdo nosí pečetní prsten, má moc.

„Byl to ten magus!“

„Máš svědky?“

„Jak to mohl někdo uprostřed bitvy vidět?“

„Tak u toho zůstane.“ Kawutan ho změřil pohledem. „Půjdeš do vězení. Ale nebude ti nic chybět.“

Ilenis se do manžela jemně zavěsila. „Uvaž, jaký signál tím vyšleš,“ namítla uvážlivě. „Dynastie Berengartů musí zůstat jednotná. Být zajedno, zvláště po tom, co se během bitvy přihodilo. Mně připadá Klaeyovo vysvětlení přesvědčivé a všem srozumitelné.“ Pohledem přeskakovala z jednoho na druhého. Přestože byli bratři, byli každý jiný. „Dej to vysvětlení rozšířit. Ať mají na tragédii vinu obléhatelé a naše jednotky budou bojovat s ještě větší odhodlaností.“

Kawutan ji políbil na tvář. „Tvoje rada je moc dobrá, má nejdražší ženo.“

„Jako tak často,“ souhlasila s úsměvem a pohladila ho po hrudi a pravé paži. „O všem ostatním ať rozhodne omuthan hned, jak se uzdraví. Ale do té doby nesmí nic ukazovat na nějakou roztržku. Posilte pozici rodiny!“

„Dávám ti za pravdu,“ řekl Klaey rychle. Ilenisina pomoc mu byla velice vítaná. „Zůstaneme u mojí verze?“

„Souhlasím.“ Kawutan se usmál na manželku. „Svedeme vinu na toho maguse.“

„On to taky zavinil!“

„To je možné.“ Bratr ukázal na dveře do ložnice. „Přesto nesmíš Orweyna vidět. Ten rozkaz budeš respektovat. Nebo tě dám zavřít pod nějakou jinou záminkou.“

„Ale–“

„Rozuměl jsi mi?“ Kawutan zvedl ruku s pečetním prstenem, jako by to byl bič, kterým se zahání divá zvěř zpátky do klecí. „To neříkám jako tvůj bratr. Ale jako omuthan.“

Přechodný omuthan. Klaey naznačil úklonu.

Bratr se otočil a chtěl odejít.

„Měla bych radost, kdybychom si při nějaké příležitosti dali malou partičku karet,“ prohodila Ilenis přátelsky a Klaeye objala. Její prsty přitom klouzaly dolů až k bokům a krátce ho k ní přitiskly. Teplo jejího těla procházelo látkou a probouzelo sladké vzpomínky. „To jsme přece dřív dělali dost často.“

„Ano, já vím. To dohoníme.“ Klaey ji políbil na tvář a opustil ji. „Děkuji ti za radu.“

Pohled, kterým se Ilenis při odchodu po něm ohlédla, si uměl dobře vyložit. Jeho bratr neměl tušení, jak tyto partie probíhaly. A že vždycky po nich byli jen vítězové.

Klaey si blahopřál, že si se svou švagrovou tak skvěle rozumí. Ona ho nezachránila před vězeňskou celou úplně nesobecky. Bude smět projevit svoje uznání. Vrchovatou měrou.

Najednou se Kawutan zastavil. „Právě mi přišlo na mysl, že bychom měli našim lidem ukázat, že pochybení nechrání před trestem. Protože bylo tvojí povinností ty padající hrnce s ohněm nějakým způsobem pochytat. Nebo položit za omuthana život.“

Klaey by na bratra nejraději zařval a dal mu ránu pěstí, aby mu zlomil nos. Ale donutil se k předstíranému pochopení. „Samozřejmě. Jak má ten trest vypadat?“

Kawutan otočil hlavu, zatímco Ilenis se do něj opět zavěsila. „Objevil se už ten tvůj létající upír?“

„Ne.“

„Tak tím jsi opět prostý vlajkový oficiál. Tak dlouho, dokud nenajdeš něco, na čem bys mohl létat.“ Kawutan se zatvářil spokojeně. „Žádný létající upír, žádná hodnost. Tak jednoduché to je. Dočasná degradace.“ Zvedl ruku na pozdrav, aby se ve světle lamp zatřpytil panovnický prsten. „Přeju ti hodně štěstí při hledání nového létajícího upíra. Nebo něčeho jiného, na čem bys chtěl létat. Zkus to třeba s malým drakem. Nebo přivaž nějakému koni holubí křídla.“ Se smíchem zmizel s Ilenis po boku ve vedlejší chodbě.

„Pitomé prase.“ Klaey si strhl z ramene odznak zabitaje a podal ho jednomu sluhovi, který předstíral, že si ničeho nevšiml. Teď s ještě větší radostí projeví Ilenis svou oddanost. Jenom počkej, až bude Orweyn zase omuthanem…!

Klaey se zpočátku nevracel do svého příbytku. Musel přemýšlet, a to se mu nejlíp dařilo, když se procházel.

Kawutan byl příliš hloupý na to, aby pochopil, jakou má ragana cenu, a mohl by trvat na její popravě. Na druhé straně možná o Orweynově rozkazu vůbec nevěděl. Proto se Klaey rozhodl, že jak Kawutanovi, tak Ilenis o svých nedobrovolných hostech nic nepoví. Tak se nejdříve bude moci sám přesvědčit o tom, jakou moc má mladá bahenní čarodějnice, která zářící ohnivou koulí hravě smetla gauragonské kopiníky jako nějaká dračice.

Klaeyovy pohyby se zpomalily. Co když sem Chòldunju mým prostřednictvím propašovali? Aby škodila Brigantii uvnitř. Tato představa se mu vůbec nelíbila.

Zatímco se procházel po chodbách, přemítal. Musel si na místě něco vymyslet, aby si udržel nad raganou kontrolu. S jejími schopnostmi by pro ni bylo snadné vnést do pevnosti smrt a zkázu. Jed. Něco, po čem ho bude poslouchat. Čím déle Klaey přemýšlel, tím podivnější mu připadalo, jak se Rodana s Chòldunjou chovaly. Proč jely se mnou místo toho, aby utekly s pomocí magie? Bylo u pahorku dvou toků na její čarodějnické umění až příliš moc vojáků?

Znenadání se znovu ocitl v obrovské místnosti, ve které omuthan obvykle pořádal své porady se zabitaji a zabitajemi. Na stěnách visely mapy, na stole stál model pevnosti a okolního údolí. V něm byla vyznačena místa, kde stály stany, pozice obléhacích strojů, prostě každá maličkost, jako by to byla dokonale přesná hračka, která věrně odrážela skutečnost a byla určená pro mimořádně pečlivé děti.

Kawutan do té funkce ještě nedorostl. Útočníci si vymyslí nějakou lest, kterou on nepostřehne. Mají příliš moc dobrých lidí. A znalosti trpaslíků. Klaey si prohlížel nákresy a prstem poklepal na rameno trebuchetu, které se poté zhouplo a vymrštilo ke zdi kamínek. Miniaturní střela s cinknutím zasáhla stěnu, odrazila se a poskakovala po stole. Orweyn se musí co nejrychleji vrátit. Jinak bude po nás. Obávám se, že dokonce ani ragana toho moc nesvede.

„Přináším ti pozdravy z Dsôn Khamateionu,“ promluvila temnota melodickým, tichým ženským hlasem. Světlo luceren a lamp zesláblo, jako by z toho zvuku dostalo strach.

Klaey sebou polekaně trhnul. Okamžitě ho rozbolely jizvy na krku a na břiše, jako by se rozpomněly spolu s ním. Ať se rozhlížel, jak chtěl, v hustých stínech nikoho neobjevil.

„Musíš jít se svými pozdravy za mým bratrem Kawutanem,“ odpověděl chraplavě. „On je omuthanem, dokud se Orweynovi nevrátí síly.“

„Nepřišla jsem si s ním promluvit. Ale abych ti předložila jeden návrh,“ ozval se z temnoty šepot.

„Ukaž se.“

„Na to nemám náladu. Jde o moje slova, ne o postavu.“ Alfka se skrývala v inkoustové černi. „Jménem ganyeiose ti navrhuji, že z tebe uděláme omuthana, Klaeyi Berengarte. Ne na přechodnou dobu. Ale navždy.“

Klaey věděl, kdo s ním hovoří: někde v místnosti, skrytá pod uměle vytvořenou temnotou, se skrývala Ascatoîa. „Jak by se to mohlo podařit?“

„Tak, že to půjde jedno po druhém. Jeden raněný zemře. Jednomu bratrovi se stane nehoda. Sestra přijde na ochozu o život šípem,“ vypočítávala alfka jemným hlasem. „Nehody se stávají. Nikdo tě nebude podezřívat. Ani nebudeš někde v blízkosti.“

„A co by bylo odměnou za tyto činy?“

„Že jako omuthan uzavřeš dohodu s ganyeiosem a budeš se řídit rozkazy, které ti on nařídí. S jeho moudrostí, naší mocí a válečným uměním Dsôn Khamateionu se Brigantie vzepře obléhatelům a zničí je. Potom si budeme moct společně vzít celou Skrytou zemi.“

„Brigantie by alfům dělala jenom správce.“

„Ne. Velkoryse vám přenecháme polovinu. Vy dostanete východní část, my západní.“

„Co bude s draky?“

„Nebudou pro nás hrozbou. Naše lodě dorazily do Vnitrozemního moře a mají zbraně, které sestřelí z oblohy každého draka.“ Ascatoîa se tiše zasmála. „Nemusíš se rozhodnout hned. Není snadné udělat ze sebe posledního Berengarta. Ale uvaž: čím déle budeš váhat, tím dříve by mohly hradby padnout.“

„A tím i Dsôn Khamateion.“

„Nemyslím, že by podzemšťani a jejich přátelé mohli porazit naši říši. A kdyby přece jen ano, najdeme si jiné útočiště. Jenže Brigantie je odříznutá. Nemá kam ustoupit. Stojíte doslova zády ke skále.“ Alfka hovořila vábivým šepotem. „Ganyeios ti tuto nabídku učiní jenom jednou. Za sedm oběhů se vrátím a odvezu si tvoji odpověď.“

Klaey naslouchal, jestli zaslechne vzdalující se kroky nebo vůbec nějaký zvuk. „A co když se rozhodnu dřív?“

Ticho.

„Říkám ano,“ zavolal hlasitě. „Slyšíš mě? Odpovídám na tvůj návrh ano!“

Ale Klaeyovo okolí zůstalo němé.

* * *

SKRYTÁ ZEMĚ, HNĚDÉ HORY, BRIGANTIE,

1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU),

POZDNÍ PODZIM

Goïmron vyšel před prostorný poradní stan, postavený na uměle navršeném pahorku. Potřeboval se nadechnout čerstvého vzduchu a trochu méně tepla, při kterém mu hlava padala únavou. Přes kalhoty, košili a kazajku si přehodil kabát, na krátkých vlnitých černých vlasech měl kožešinovou čepici.

Zatímco uvnitř stanu probíhaly diskuse o posledních tazích a dalším postupu, na nichž se podíleli velitelé různých říší Skryté země, zástupci všech trpasličích kmenů a Mostro, vládl v nočním polním ležení klid. Nezněla žádná hudba ani zpěvy. Před nastávajícím útokem na pevnost nabírali válečníci a válečnice sílu u dobrého jídla, hltu piva a za dlouhého spánku.

Tu a tam hořely mezi příbytky ze dřeva a celtoviny malé ohníčky, ve větších jurtách se ještě svítilo. Většina lidí, elfů, trpaslíků a meldrithů se však nacházela v říši snů.

Přeju jim, aby se jim zdály jenom krásné sny. Goïmron vzhlédl k vranímu hnízdu, kde v závratné výši dávaly stráže pozor na to, co se děje za hradbami pevnosti, v níž se nepřátelské oddíly připravovaly na útok. Sice napínali nad většinou ulic a dvorů plachty, ale látka po trvalých deštích v posledních obězích nasákla vodou a trhala se, takže tu a tam bylo možné nahlédnout dovnitř. Poznatky, které tak získali, nevyvolaly u žádného z velitelů výkřiky radosti. Brigantie byla vyzbrojená a připravená. Měla lidi, kreatury, zbraně a zesílené hradby pevnosti, které během poledních cyklů nabyly větší šířky a výšky.

Goïmron si těžce povzdechl. Někde ve vší té směsici krutosti, smrti a zkázy vězela Rodana. Moc rád by si s ní promluvil. Dozvěděl se, jak se jí vede, co právě dělá. Jenže mezi ní a jím byla vzdálenost stovek kroků, prošpikovaná děsivými nepřáteli a hroznými nedorozuměními. Měl bych vylézt nahoru na plošinu a dát si větrem vyčistit rozum.

Za zády se k němu blížily pomalé kroky, bláto zrádně mlaskalo. Kov se třel o kov. „Ten starý blázen,“ zazněl Gatin rozhořčený hlas. „Neměl ten pakt s černoočkem nikdy odmítnout.“ Potom se plavovlasá trpaslice vynořila vedle Goïmrona a přehodila si přes tmavou zbroj kabát z bílé vlčí kůže, který kdysi nosil její otec. Smuteční pásku už dávno odložila. „Místo nás se mohly přes hradby drápat prasečí rypáky a nechat se zasypat šípy.“

Goïmron už nevěděl, pokolikáté si musel vyslechnout její názor. Královna Třetích netušila, že rozhodnutí neučinil Tungdil Zlatoruký. On, Goïmron, zavrhl Mòndarcaiovu nabídku na uzavření spojenectví. Jenom já sám.

To, že Zlatoruký jeho rozhodnutí ani nepotvrdil, ani nezavrhl, když se mu vrátily smysly, Goïmrona ani v nejmenším neuklidnilo. A Gatino chování v něm posilovalo vágní pocit, že se dopustil chyby.

„Kdo ví?“ prohodil a doufal, že se k tomu už nebude vracet.

„No, teď už to nikdy nebudeme vědět. Že se tu to černoočko objeví ještě jednou, aby nám vzdalo hold a zopakovalo svoji nabídku, o tom si dovolím pochybovat.“ Gata upřela pohled na mohutné hradby, na jejichž ochozech hořela řada ohňů. Zdálo se, že na ně shlíží stovky démonů a číhají, aby je v noci napadli. „U Lorimbura! Kdyby mi někdo řekl, že se jednou nebudu práci Čtvrtých posmívat a nezavrhnu ji jako umělecké kudrlinky podobné těm elfským, obvinila bych ho, že lže.“

Goïmron si odkašlal. V podzimní noci se jeho dech měnil na obláčky světlé páry, na hladce vyholené tváři zřetelně cítil vlhký chlad, tmavé kotlety ho nezahřály.

„Ach, ne. Já jsem to myslela jinak,“ dodala rychle trpaslice.

„Já přece vím, co a jak jsi myslela.“ Zadíval se na celkem šest osvětlených trebuchetů kolem pevnosti, které vrhaly na hradby kameny, ať svítilo slunce, nebo hvězdy. Obsluhy se pravidelně střídaly, aby v ostřelování nedocházelo k přestávkám. Vytoužený průlom se však nedostavoval bez ohledu na to, jaké místo si střelci vybrali. Hradby byly někde trochu oprýskané, ale pružná vrstva uvnitř všechny střely vstřebala. Kromě dvou věžiček a většiny zdobných prvků nebylo nic zničeno. Hradby odolávaly, přesně jak si jejich stavitelé představovali. „Zůstane u útoku na ochozy?“

Gata zachmuřeně přikývla. „Protože hradbami dovnitř nepronikneme, přejít přes ně je naší jedinou cestou.“

„Něco nového od kopáčů?“

„Čtvrtí… tvoji předkové odvedli dokonalou práci a nakladli pasti, které nás už stály čtyři jednotky. S trochou času by si možná prorazili vstup dovnitř,“ – Gata ukázala na obrovský hranatý poradní stan – „ale všichni si myslí, že si tak velkou trpělivost nemůžeme dovolit. Ne po těch dvou podzimních bouřích a s vědomím raganiny moci. Je silnější, než se čekalo. Fámula to znervózňuje.“

Goïmron si vzpomněl na hrozné bouřky, které se během několika málo oběhů přehnaly stanovým městečkem a napáchaly obrovskou spoušť. „Nemyslím si, že to byla práce ragany.“ Poryvy větru málem smetly jeden z trebuchetů, strhly menší katapulty a několik vrhačů a roztříštily je o hradby. Museli vybudovat nové příbytky, ošetřit zraněné a do neúrodné půdy pohřbít nemálo mrtvých. „Ona už nemá svůj diamant, takže nepředstavuje skoro žádné nebezpečí.“

„Ale určitě ano! Ty bouře rozhodně neměly přirozený původ.“

„Ona je bahenní čarodějnice. Zdá se ti, že někde kolem nás je bažina?“

„Podívej se pořádněji. Po dešti bylo ležení samé bahno. Z toho Chòldunja nabrala svoji pravou sílu. Za ztracený diamant mohla najít náhradu. Kdo ví, kolik kojenců už sežrala?“

„Ona sama je ještě z poloviny dítě. Nikdy nebude mít takovou moc, aby poroučela živlům.“ Goïmron se vzdal snahy přesvědčit Gatu o opaku. Mostrovy nekonečné tirády proti aprendise měly výsledek a nedaly se vyvrátit. Proto změnil téma rozhovoru. „Kde zůstala Vanéra? Nechtěla se tu objevit?“

„Ctěná maga poslala dva vozy artefaktů ze své komory zázraků spolu s celým seznamem výmluv, proč musí zůstat ve Rhutě.“ Gatina slova zněla zahořkle. „Dále jsme odkázaní na toho rádoby maguse. A na magické haraburdí, o kterém se neví, co to dokáže.“

„To pořádně neví vůbec nikdo.“

„Tím se nic nezlepší, že?“ Gata se podívala na trebuchet na nejvzdálenějším pravém okraji obléhacích pozic. „Dobře, že alespoň zase střílí. Tesaři dřeli osm oběhů, aby opravili škody. Potud souhlasím s Mostrem: čím déle budeme čekat, tím bude mít ragana větší moc. Navíc se zima blíží rychleji než obvykle. Před ledovým chladem na severovýchodě se nelze ničím chránit. Všechno kolem nás zapadne do sněhu do výšky deseti kroků a v závějích se ho nakupí na dvacet. To naše oddíly nevydrží.“

„Myslíš, že se zítra ten útok podaří?“ Kdyby skutečně mělo napadnout tolik sněhu, kolik Gata předpovídala, bylo by podle Goïmrona výhodnější počkat, až přijde zima. Aby ze sněhu a ledu vyrobili rampy. Jenže to nebude nikdo chtít udělat.

„To není otázka myšlení. Ale plánování. Rozestavení jednotek je dané, artefakty jim byly přiděleny.“

„Já jsem se ale ptal, co si o tom myslíš.“ Goïmron odmítavě zvedl ruku. „A nezačínej zase s Mòndarcaiem.“

„Můj názor? Myslím, že zítra umře hrozně moc dobrých lidí, protože to nebude perfektní útok s perfektní přípravou,“ odpověděla Gata. „Ale dá se to zvládnout. Ušetřím tě podrobností. Ty nejsi trpaslík znalý válečného řemesla, Goïmrone.“

„Ale jenom rytec drahokamů, já vím. Těch s elfskými uměleckými krámy.“ Protože tentokrát nebude Zlatoruký mít před bitvou projev, mohl se Goïmron rozhodnout, co bude během útoku dělat. Bylo dohodnuto, že starý hrdina zůstane na pahorku, zdaleka bude vidět, jak sedí na trůnu, aby bojující povzbudil.

S Goïmronem trpaslíci nepřišli o žádného válečníka. Prakem a vrhacími šipkami jste mohli vyhrát jenom v souboji jeden proti jednomu. Proto se nevydá na bitevní pole. Nenápadně zašilhal k vranímu hnízdu, ke kterému bylo přiděláno několik plošin a připomínalo zpackanou napodobeninu stromu s obrovskými vodorovnými listy. Odtamtud bych mohl leccos udělat. Jeho ruka vklouzla do brašny, kde sevřela mořský safír s figurkou draka. Všichni se budou pozorně dívat na fámula.

„Ty už dávno nejsi jenom gemmarius. Vyvolal jsi svornost, jakou Skrytá země a trpasličí kmeny dlouho neviděly. Už déle než tisíc cyklů.“ Gata ho přátelsky šťouchla do žeber. „A málem jsi pokazil plány Zlatorukého se zavíráním průchodů. V tom tě nikdo nenapodobí.“

Goïmron se ve svém utrpení jen zasmál. Nemohl jinak a přítelkyně se k němu přidala. „Zítra si společně připijeme na vítězství.“ Jeho zorničky postřehly brož, kterou nosila na límci spodních šatů pod zbrojí. „Abych neumřel hloupý, prozraď mi, co ta brož znamená. Pořád ji nosíš.“

„Tohle?“ Gata po ní zamyšleně přejela palcem. „Památka. Na jednoho předka.“

„Tak?“

„Patřila poslednímu kancléři mého klanu. Existují kresby, na kterých ji má na sobě. Údajně mu ji z vděčnosti darovali elfové. Po jeho smrti zmizela, až ji můj otec náhodou objevil před východní pevností. Dal mi ji, protože se mu nelíbila. Připadala mu děsivá.“

Goïmron si ji pozorněji prohlédl, ale nebyl z toho moudrý. „Co znamenají ty znaky? To nejsou žádné trpasličí runy. Alespoň tedy žádné, které bych znal.“

„Já to nevím, a dokonce ani Telìnâs mi s tím nedokázal pomoct. Ale mám z té brože dobrý pocit. Vědomí, že ji nosil můj předek, mě s ním spojuje.“ Gata se zamyšleně usmála, když ji ještě jednou palcem pohladila. „Jakmile vyhrajeme a vrátí se mír, zavezu ji do Enaika, města učenců. Někdo mi tam určitě bude umět říct, co znamená.“

„Nepochybně to bude něco zázračného.“ Goïmron mezitím začal považovat svůj plán sledovat bitvu z vraního hnízda a pomocí magie drahokamů do ní zasahovat za mimořádně skvělý. Nyní potřeboval najít pro své kouzelnické umění vhodný cíl. „Pověz, je v hradbách nějaký… zvlášť poddajný bod?“

Gata přehnaně jako na divadle ukázala na pevnost, která se nad nimi tyčila. „Vidíš někde nějakou trhlinu?“

„Ne.“

„Pak tak zní odpověď.“ Gata si povzdechla. „Kromě těch dvou věžiček, které jsme jim roztříštili, se nic nestalo. Zřejmě bychom potřebovali střely velké jako třípatrový dům, abychom v nich prorazili díru. Ale dříve než bychom takový trebuchet vymysleli, propočetli, postavili a vybavili protizávažími, tak bychom dokonce i my umřeli stářím. I elfové. A dokonce i Zlatoruký.“ Udiveně se na něho podívala. „Proč se ptáš?“

„Abych… měl naději.“ Goïmron rychle ukázal k poradnímu stanu. „Neměli bychom se vrátit, abychom se zahřáli? Určitě tam je čerstvě naražený horký punč. Úplně bez rumu a pálenky.“ Otočil se a nenápadně se podíval na pozorovatelnu. Rozhodnutí padlo. To je to místo, odkud budu moct udeřit.

„Ach, než mi to zase vypadne z hlavy. Brûgar tě celý oběh hledal.“

Goïmron si v mžiku uvědomil, co mu holohlavý válečník po bitvě u pahorku dvou toků slíbil. Chtěl mě prokouknout a dokázat, že jsem magus. Goïmron doufal, že Brûgar ty události nechá spát. „Proč asi?“

„Říkal, že to je věc, která se týká jenom jeho a tebe.“ Ustaraně na něho pohlédla. „Vy jste se v něčem nepohodli?“

„Ne!“ odpověděl až příliš rychle.

„Dlužíš mu peníze? Nebo pivo? Nebo tabák? Taková odvaha by hraničila s tvou smrtí,“ prohodila s úšklebkem. „U jeho dýmek a tabáku přestává veškerá legrace.“

„Co? Ne, to taky ne.“ Goïmron se musel znovu dát do smíchu, protože mu představa, jak koulí do válečníkova příbytku dva obrovské sudy Černého ušlechtilého piva, připadala hrozně legrační. „Kdo ví, co se mu honí v hlavě,“ prohodil na uklidněnou. „Na to bude dost času až po bitvě.“

„Myslíš? Ne aby to jeden z vás schytal a vrátil se jako duch, protože ta záležitost nebyla dořešená.“

Goïmron ji šťouchl a okamžitě toho litoval. Loket narazil na tvrdý kov pod vlčím kožichem. Kloubem mu projela ostrá bolest a přestal cítit prsty. „Nikdo neumře.“

„Ale ano. Hodně nás umře.“ Gata mu najednou dala pusu na rty. Měkkou a teplou, ne moc dlouhou a ne vtíravou. „To jsem já nechtěla nechat nevyřízené. Nechceš, abych tě strašila jako duch. Doufám, že Brûgar neplánuje to samé. Byl by tvrdý konkurent.“ Zrudla a rychle zmizela v poradním stanu, jako by nechtěla slyšet jeho odpověď a vidět jeho reakci.

Goïmron cítil její rty na svých.

A musel se usmát.

Nikdo z nás zítra neumře. O to se postarám. Rychle následoval Gatu dovnitř do stanu, kde ho přivítalo dusné vedro a vůně čerstvého punče. Postavil se vedle Zlatorukého, který si zdřímnul, zatímco velitelé a Mostro posouvali figurky na plánku a vzrušeně se přeli o pozice a pořadí útoků. Vraccasi, prosím tě, buď s námi a věnuj nám vítězství bez velkých ztrát.

* * *

„Doulijové? Hm. Ochotní muži a ženy, kteří posílají do otrockých služeb i své děti. A to všechno na počest jejich boha Doula. Mimochodem, je jedním z božstev, která pronikla do Skryté země a zůstala zde. Ale je uctíván pouze jednou kastou.

Není to zvláštní?“

Úvahy jedné přemýšlivé ženy,
anonym

II

SKRYTÁ ZEMĚ, HNĚDÉ HORY, BRIGANTIE,

1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU),

POZDNÍ PODZIM

G oïmrone!“

Víčka měl těžká jako olovo, ale při zaslechnutí svého jména se pomalu zvedl a podíval se na trpaslíka s tváří zahalenou koženou kapucí a šálou. V hustých vousech mu visela jinovatka a krystalky ledu.

„Ano?“ prohlásil unaveným hlasem a soustředil se na probouzení smyslů.

„Co děláš ve vraním hnízdě?“

S námahou narovnal tělo a zahýbal rukama. Údy mu strnuly a byly promrzlé, prochladlé svaly se bouřily proti náhlé námaze. „Čekám, až začne bitva.“ Protřel si oči. „Nechtěl jsem nic zmeškat a vylezl jsem před úsvitem–“

„Ale oni už bojují!“ přerušil ho zvěd udiveně.

U všech Tionových démonů! Goïmron zaklel, neobratně vyskočil na nohy a podíval se přes hrazení páté plošiny, na které potají zaujal pozici. A usnul. Jak se mi to mohlo stát?

Slunce se zvedlo nad hory, zasněžené vrcholky a ledem pokryté svahy jasně zářily ve svitu denní hvězdy.

Goïmron vytáhl z brašny dalekohled a točil s ním z jedné strany na druhou. „Jak to vypadá?“ Bez ochranné balustrády ho vítr řezal do tváří a pronikal kabátem, který přes sebe přehodil. Sto kroků nad zemí ledově fičel a ohlašoval zimu.

„Ne zvlášť dobře. Dopředu to jde ztuha.“ Zvěd bezradně postával vedle něho. „Snažíme se shora vypátrat co možná nejvíc pohybů nepřátel, ale bezprostředně před útokem padla mlha. Práce té ragany, kdyby ses mě ptal.“

Goïmron se kousl do jazyka, aby mu neprotiřečil. Mostro svými neúnavně opakovanými slovy přinutil skoro každého, aby se bál mladé aprendisy jako vynikající čarodějnice. Popouzí je strachem.

Pohled dalekohledem Goïmronovi téměř nic nepřinesl.

Šedá pára se snášela ze třpytících se svahů na pevnost a halila ji až po vrcholek hradeb. Z výlevek na smůlu a žhavou strusku vytékaly chumáče mlhy a pronikaly do níže ležících zvlněných míst. Šest trebuchetů bylo vidět jen v titánských obrysech, připomínaly ležící obry, kteří tu a tam s trhnutím zvedli ruku a hodili kamenem.

„Vypadá to, jako by se pevnost vznášela v oblacích,“ zabručel Goïmron. Zoufale hledal místo, kde by mohl svými magickými silami tajně pomoci.

Na mnoha místech se z mlhy tyčily dlouhé žebříky a zvedaly se k cimbuří. Obránci však byli na místě a tyčemi odráželi skoby na jejich koncích nebo zasypávali útočníky na zemi krupobitím kamenů, šípů a šipek dříve, než Goïmron stačil zakročit magií.

„Nemůžeme jednotkám předávat žádné signály. Mlha je moc hustá,“ oznámil zvěd. „Pokud bychom vůbec měli co hlásit, nic nevidíme.“ Podal Goïmronovi pohár s horkým čajem a popotáhl si šálu trochu níž, aby mu bylo líp rozumět. „Na zahřátí. Musíš být skoro zmrzlý, když tady celé tři přesýpací hodiny ležíš a spíš.“

Goïmron jednou rukou sáhl po pohárku. Neustále se rozhlížel. Možná dokážu, aby ta mlha zmizela. Tím bychom si pomohli.

V tu samou chvíli se v povlávajících chuchvalcích mlhy zablesklo a zajiskřilo. Svítící hvězdičky se zasyčením vyrazily vpřed, zapraskaly a narazily do hradeb, jiskry se zářivě vznášely k obloze.

„Tady! Konečně!“ Goïmron s nadějí namířil dalekohled na místo, kde musel Mostro udeřit.

Zvěd stojící vedle něho se nešťastně zasmál. „Ne, to zase nic není.“

„Co tím myslíš?“

„Nepochybně nějaký neužitečný artefakt. Tak to běží už od začátku útoku.“ Tvář trpaslíka s vousy pokrytými jinovatkou se zasmušila. „Syčí to, praská a smrdí, pak jsou slyšet zvířecí zvuky nebo orchestr nebo třeba hlasitý smích, jako by se tam smál nějaký obr. Pak se k obloze vznese pestré hejno ptáků a rozpustí se v mýdlových bublinách. Jo, a předtím ještě dopadlo na cimbuří krupobití karamelek. Jako kdyby si na nich měli Brigantinci zkazit zuby.“

Ach ne. To nebylo v plánu. Goïmron si dokázal představit výraz Brûgara, který nechtěl o magii ani slyšet a teď se mu to potvrzovalo. To, co v bitvě jakž takž fungovalo, nemělo při obléhání úspěch.

„Předtím se musela probrat k životu nějaká vycpaná bestie,“ vyprávěl vousatý trpaslík a foukal do horkého čaje. „Podle řevu tam byli nějací ranění.“

„Aspoň to.“ Goïmron si připomněl vlastní zážitek, když se k životu probral drinx a málem ho zabil. „Tihle tvorové můžou být hrozně nebezpeční, pokud–“

„Mezi

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Návrat trpaslíků, kniha 2.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.