Patricia Briggs v nakladatelství

FANTOM Print

Riallina hra

cyklus Mercedes Thompson

Měsíční píseň

Krevní pouto

Železný polibek

Zkřížené hnáty

Stříbrná relikvie

Říční znamení

Spálená mrazem

Nocí zlomená

Mihotavé stíny

Ohnivý dotyk

Dlouhé ticho

Bouří prokletá

Kouřový démon

Uchvatitel duší

Ztraceni v zimě

cyklus Alfa a Omega

Štvanice

Loviště

Dvojí spravedlnost

Smrtící žár

Jasným plamenem

Divoký symbol

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Winter Lost

Copyright © 2024 by Hurog, Inc.

All rights reserved.

Cover © Daniel dos Santos, 2024

Czech translation © Kateřina Niklová, 2024

ISBN epub 978-80-7594-550-1

ISBN mobi 978-80-7594-551-8

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Mému parťákovi Danu dos Santosovi, který chápe, že obraz vydá za tisíc slov. Díky, kamaráde.

Prolog

Artefakt je objekt s magickými účinky nebo může být k vytvoření magických účinků použit. Většinou se jedná o drobnosti – o šesták pro štěstí nebo o hůl, která vám pomůže najít cestu domů, když se ztratíte. Jenže magie je nepředvídatelná a některé artefakty dokáží měnit svůj účel a moc.

Většina artefaktů je vytvořena záměrně a jejich původci jsou obvykle fae, ačkoli i čarodějnice, čarodějové a kouzelníci jich stvořili svůj díl. Jiné artefakty se prostě stanou. Můj kamarád Warren má auto, které mu dal jeho milenec, aby ho ochránil, a to se samo od sebe a zcela spontánně stalo magickým a teď se o Warrena snaží pečovat. Což je protivné, ale zároveň milé.

Uchvatitel duší se podobně jako Warrenovo auto taky jednoduše stal. Ani zdaleka však nebyl tak milý. Byl to starý srp, který sloužil při krvavých obětech neznámému, dávno zapomenutému bohu. V době, kdy zkřížil cestu mně, už nabyl vědomí a zcela se upnul k jedinému cíli, a to přivést svého boha zpátky přes most z mrtvých.

Něco se mnou provedl, s mojí magií a s mojí duší. Myslela jsem si, že to pomine, jakmile ho zničím.

Zmýlila jsem se.

Mezihra

Červenec

Montana

Léto nebylo jeho obdobím, přesto měl tvor, místním známý jako John Hunter, rád bouřky. Tato s sebou přinesla hromy a blesky, díky nimž působil interiér jeho srubu útulně a které doprovázely hudbu linoucí se místností nečekaným bubnováním.

Ochladilo se, proto zapálil oheň, a vůně hořícího dřeva zahřívala stejně jako plameny. Ne že by jemu vadil chlad.

Zavřel oči a natáhl si nohy. Jeho pes zabručel a přelezl si tak, aby mohl svým velkým čumákem znovu zatížit Johnovo pravé chodidlo.

Oba poslouchali hudbu – pes sebou ovšem netrhl, když hudebník vyloudil změť falešných tónů.

„Říkal jsem ti, harfu nebo kytaru zvládnu. Tahle věc ale má k oběma tak daleko, že můžu jenom žasnout.“ Odmlka. „Asi by pomohlo, kdyby její tvůrce věděl, jak se na něco takového vůbec hraje.“

John Hunter pobaveně otevřel oči, otočil hlavu a zadíval se na zdroj jejich zábavy.

Hostovy prsty, hbité a ladné, i když zašlé od práce, tančily po strunách lyry. Muž v ošoupaných džínách a potrhaném triku vypadal, jako by sem patřil, ale lyra ne. Postříbřené dřevo vykládané jasně modrým tyrkysem, ramena lyry zakončená složitými řezbami vlčích nebo možná psích hlav, tělo zdobené řezbou krásné ženské tváře. Artefakt by se hodil spíše do uměleckého muzea než do horského srubu.

„Magie nepomáhá?“ nadhodil John.

Host vzhlédl a oči mu potměšile zasvítily. „Copak ses ještě nepoučil? Magie nikdy nepomáhá.“

1

Prosinec

MERCY

Před mojí dílnou parkoval brouk ze šedesátého roku.

Zatímco jsem vcházela do kanceláře, ostražitě jsem si ho prohlížela. Najít venku zaparkovaný podobný vůz nebylo nic neobvyklého – mojí specializací jsou staré, vzduchem chlazené Volkswageny, a to do té míry, že mi je na opravu nebo k restaurování přivážejí lidé z jiných států. Tohohle konkrétního brouka jsem ale ještě nikdy neviděla.

Pamatovala bych si to.

Schovala jsem kabelku, kabát přehodila přes židli za pultem a vešla do garáže. Uvnitř se svítilo a Zee tvrdě pracoval. Byl tu už nějakou chvíli, protože velkým kamnům se v mezičase podařilo vytopit prostor na lidskou teplotu.

Zanořený v motoru auta chrlil peprné nadávky v němčině a se svojí šlachovitou postavou, bílými vlasy, které na vršku trochu řídly, a malým pivním břichem vypadal jako obyčejný stařík. Díky faeskému maskování ničím nepřipomínal Temného kováře z Drontheimu, který vyrobil celou řadu smrtících zbraní a ve své době s nimi zabíjel svaté, krále i všechny ostatní, kteří ho něčím namíchli. V současnosti pracoval na plný úvazek a ještě něco navíc v garáži, kterou dříve vlastnil, a pomáhal mi s opravou starých aut.

„To auto tam venku má dost zvláštní lakování,“ prohodila jsem, zatímco jsem se soukala do overalu.

Zee zabručel a poklepal na zadní postranici klasického Porsche 930, na kterém pracoval poslední tři dny. Byla to rudá metalíza s perfektním linkováním a stříbrným nápisem „Widowmaker“ na řidičově straně. Na straně spolujezdce číhala těsně pod zpětným zrcátkem černá vdova, black widow, o velikosti pěsti a zbytek té strany zdobila stříbrná pavučina.

„Dobrá,“ uznala jsem. „Jenže tohle je nádhera a všichni vědí, že 930 turbo se říká Widowmaker. Proč by sis ale namaloval na kapotu ostře fialového brouka obrovské oko?“

Zee se vrátil ke kutání v motoru a jen zabručel.

„Ne že by se fialová k broukovi nehodila,“ pokračovala jsem. „A dvě oči by mohly dokonce vypadat roztomile – kdyby byly milé a veselé. Ale jedno šílené oko na kapotě je prostě děsivé.“

„Je to ostuda, provést něco takového pěknému starému autu,“ souhlasil. „Všimla sis registračky?“

Něco v jeho hlase mě přimělo vydat se zpátky ven do zimy a podívat se. Na značce na přání stálo:

PPLEATR

Chvíli mi trvalo, než mi to došlo. „People eater“, požírač lidí.

Vrátila jsem se do garáže a pustila se do práce. Asi po dvaceti minutách jsem se zeptala: „Požírá fialové létající lidi jako v té písničce, flying, purple people eater? Nebo jenom fialové lidi? Nebo jenom lidi?“

„Teďs tomu dala,“ zabrblal Zee. „Když už nemůžeš být užitečná, buď aspoň zticha.“

Zazubila jsem se a vrátila se do práce.

Zee podlehl jako první. Kolem oběda už jsme si ale tu pitomou odrhovačku pobrukovali oba. Po hodině, jen pro změnu, jsem zanotovala první slova „Itsy Bitsy Teenie Weenie Yellow Polkadot Bikini“ a náš repertoár vlezlých melodií se o jednu rozšířil.

Telefon zazvonil zrovna ve chvíli, kdy Zee vyslal do boje „It’s a Small World“, což bylo prostě a jednoduše švindlování.

„Mercyina garáž,“ odpověděla jsem.

„Tady Mary Jo. Já…“ Odmlčela se. „Fakt si potřebuju s někým promluvit a myslím, že ty jsi ta správná osoba.“

Chtěla se mnou mluvit Mary Jo. Třeba Fialový požírač lidí narušil oběžnou dráhu planety nebo peklo doopravdy zamrzlo.

V šest večer je v prosinci venku i navzdory pouličnímu osvětlení tma. Měla jsem zpoždění, protože jsem se zastavila doma a převlékla se.

Příkrov mračen zakryl hvězdy a z měsíce tak na nebi zbyla jen slabá zář, i když byl ještě pořád skoro v úplňku. Sníh se snášel k zemi v obrovských naducaných vločkách, jaké se objevují jen při naprosto perfektní teplotě, sníh jako dělaný na sněhuláka. Takový ten sníh, jaký se lepí na stěrače, takže zároveň pískají i nechávají na čelním skle rozbředlé šmouhy.

Mary Jo mě požádala o schůzku. Zatímco jsem jela narůstající vrstvou sněhu, v břiše mě hřál stejný triumfální pocit jako na konci obtížného, ale úspěšného lovu.

Mary Jo a já jsme nebyly přímo kamarádky, náš vztah ale byl rozhodně přátelský, než mě její alfa vtáhl do své vlkodlačí smečky jako svoji družku. Nebyla jediná, komu se nelíbilo mít ve smečce někoho, kdo se mění v kojota, Mary Jo však byla přímo vůdkyní antikojotí frakce.

Zpočátku jsem se snažila jejich odpor prostě ignorovat. Smečka byla Adamův problém a zdálo se, že všem se vede líp, když moc nevystrkuju hlavu. Aktivní šikanu uťal v zárodku a na tom, co si o mně ostatní vlkodlaci mysleli, nezáleželo.

Pak se ale situace změnila. Díky mé maličkosti přijala naše smečka odpovědnost za bezpečí všech na našem území. A třešničkou na dortu bylo, že jsme si museli poradit sami.

Marok, vládce vlkodlaků v této části světa, se obával, že naše jednání by všechny mohlo zavléct do skutečné války. Proto nás odřízl. Dokud jsme byli nezávislí (jak tuctové slovo pro pouta z masa a krve, která vlkodlaky spojují), pak to nejhorší, co se mohlo stát, bylo, že fae vyhladí naši smečku. Anebo nás vybijí lidé. Anebo čarodějové. Anebo upíři. Škody by ale byly místní, nevedly by k mezidruhové válce.

Byli jsme sami a sotva jsme drželi hlavu nad vodou. Znamenalo to, že nebyl čas na ubohou rivalitu a pitomé hry uvnitř smečky – měli jsme co dělat, abychom stačili uhasit jeden požár, než vypukne další. Musela jsem napravit škody, které můj příchod do smečky napáchal.

Jako Adamova družka jsem na sebe vzala svůj díl odpovědnosti při organizování obrany našeho území. Přijímala jsem ty nejnevděčnější práce, které z toho vyplývaly – a dbala jsem na to, aby mě Mary Jo doprovázela. Pokaždé, když jsme spolu někam vyrážely, se mnou byla trochu míň nespokojená. Přede dvěma dny jsme svedly boj s nějakou zubatou rybí potvorou, která se rozhodla usídlit na jednom z ostrůvků uprostřed řeky.

Když Mary Jo tu obrovskou neidentifikovatelnou říční příšeru zabila, ta explodovala v masu několikacentimetrových verzí svého gigantického já. Nohy jsem měla pořád samý kousanec. Jakmile jsme ale ulovily poslední z nich, Mary Jo si se mnou vítězoslavně plácla.

Mary Jo nebyla jediný vzpurný vlk, kterého jsem s sebou tahala na příšerné úkoly. Byla jenom ze všech nejvzdorovitější. Nic neposiluje vztah tak jako sdílená mizérie. Adam mi přiznal, že od chvíle, co jsem zahájila svoji kampaň, pouta smečky zesílila.

Cestou na schůzku s Mary Jo mě napadlo, že bych třeba mohla začít některé z nejhorších úkolů delegovat. To by bylo hezké.

Mobil mi zazvonil zrovna v místě, kde se Columbijská stáčela na západ k Blue Bridge. Visutý most by moji cestu o dost zkrátil, jenže ho napřed poškodil boj s trollem a následně ho úplně zdemoloval faeský lord. Rekonstrukce měly skončit na jaře, pokud nedojde k žádnému zdržení, zatím tak jako hlavní tepna mezi Kennewickem a Pascem fungoval už tak přetížený Blue Bridge.

Dnes večer jsem si vzala svůj vanagon. Vyrobili ho v minulém století, takže měl CD přehrávač, ale ne Bluetooth. Jako majitelka malého podniku a družka alfy vlkodlačí smečky jsem telefony prostě musela brát. Problém vyřešil handsfree.

Když jsem si ho poprvé nasadila, moje nevlastní dcera Jesse protočila očima. „Volalo call centrum. Prý chtějí zpátky svoje sluchátka. Sežeň si pecku do ucha, Mercy, poděkuješ mi.“

Pecky do uší a šťourání v autech ale prostě nejdou dohromady – aspoň v mém případě. Ztratila jsem tři páry, než jsem se rozhodla, že Bluetooth handsfree za dvacet babek, který můžu dokonce prohnat pračkou, pro mě bude lepší.

Telefon dvakrát zazvonil, než se mi podařilo nasadit si handsfree a klepnutím ho aktivovat.

„Tady Mercy,“ řekla jsem.

Nikdo neodpověděl.

To ticho jsem znala. Dech se mi zadrhl v plicích, protože moje bránice si řekla, že bude lepší prásknout do bot před tím, co nás vyděsilo. Co vyděsilo mě.

Změnila jsem číslo i operátora. Tohle číslo měly jenom smečka a rodina. Nebylo nikde uvedeno – a navíc bylo na jméno Warrenova přítele Kylea.

Možná někdo zvolil špatné číslo nebo šlo o nepovedené automatické vytáčení. Doufala jsem, že se mi ozve nějaká žena se silným přízvukem, představí se jako Susan a poví mi, že volá proto, aby si se mnou promluvila o mojí kreditce. Věděla jsem však, kdo to je.

Vteřiny pomalu odtikávaly a já cítila, jak se mi zrychluje tep. Měla jsem zavěsit, protože všichni moji známí by se už ozvali. Ale neudělala jsem to. Jenom by zavolal znovu.

Stěrače znovu zapískaly po čelním skle, proto jsem je vypnula. Někdo na mě zatroubil. Abych se dostala pryč z proudu vozidel, až moc rychle jsem zabočila doprava a na okamžik se ocitla ve špatném jízdním pruhu. Místo abych pokračovala v jízdě, zastavila jsem u prodejny s ojetými vozy.

„Je hezké, že ses k nám připojila,“ zašeptal Bonarata, Pán noci.

Nebyl tady, já si ho ale v duchu vybavila. Vypadal spíše jako Darebák číslo tři ve starém filmu o mafiánech než upír, který vládl Evropě i všem ostatním upírům, kterým se mu zachtělo, aspoň podle mojí zkušenosti. Ani ne přede dvěma měsíci bojoval s Adamem a porazil ho. Porazil i mě – ale já jsem muší váha. Adama jsem znala deset let a ještě jsem nezažila, aby ho někdo porazil v boji. V Bonaratově podání to ale vypadalo tak snadno.

Kdyby Bonarata chtěl, mohl nás oba zabít. Místo toho se rozhodl pohrát si, udělat ze mě výstražný příklad, protože jsem mu utekla a on tak kvůli mně vypadal jako slaboch. Doufala jsem, že to z jeho strany bude smrtící chyba – to se ale nedozvíme, dokud hra neskončí, ať tak, či onak.

Telefonáty mi měly připomínat, že Bonarata nezapomněl na svůj slib.

Roztřásly se mi ruce a začala jsem hyperventilovat. Bonarata mě děsil víc, než jsem považovala za možné. Slíbil, že zabije všechny mé blízké – a já věřila, že to dokáže. Dnes ale ne, připomněla jsem si. Dneska, právě teď, jsem se potřebovala uklidnit, jinak si toho Adam všimne.

Když jsem odjížděla z domova, chystal se Adam na online jednání s obchodními partnery v Novém Mexiku kvůli nějaké zmrvené armádní zakázce. Věděla jsem, že jde o nebezpečnou věc a o život už přišlo několik lidí. Bude muset opatrně našlapovat a uhlazovat pocuchané peří. Opatrně našlapovat Adam uměl, s uhlazováním pocuchaného peří byl ovšem na štíru. O tomhle telefonátu zrovna teď nepotřeboval vědět.

V případě, že by se Bonarata ozval, jsem měla zažádat o pomoc, abychom mohli vysledovat, odkud volá. V posledních asi dvaceti případech to ale k ničemu nebylo. Pochybovala jsem, že by to tentokrát bylo jiné.

Ve sluchátku jsem uslyšela něčí dech, rozechvělý, roztřesený jako dech králíka chyceného liškou. Králík ví, že zemře, ale neví přesně, kdy ten okamžik přijde. Bonarata jako upír dýchat nepotřebuje. A i kdyby se dýchat rozhodl, neznělo by to takhle. Pán noci si pozval hosta.

Bude to jeden z ošklivých telefonátů.

Při prvním takovém jsem zavěsila. Následně mi přišlo CD s audio záznamem toho, co Bonarata prováděl následujících několik hodin poté, co jsem hovor přerušila. Na konci záznamu mi oznámil, že když budu příště poslouchat, bude milosrdnější. Pokud zavěsím, bude se bavit. Já rozhodovala o délce utrpení jeho oběti.

Jestli tohle měl být jeden z takových telefonátů, budu muset udělat něco víc než jen zachovat klid, jinak Adam nechá své důležité jednání být a vyrazí mě zachránit, i když mi žádné nebezpeční nehrozilo.

Se svým druhem jsem sdílela dvě pouta – to, které mě dělalo členkou Smečky columbijského poříčí, které vládl, a intimnější pouto druhů. Uměla jsem je uzavřít tak pevně, že skrz ně pronikalo jen velmi málo informací. Adam mi ukázal, jak na to.

Můj druh chápal, že být součástí vlkodlačí smečky může být občas příliš pro někoho, kdo strávil většinu života sám. Někdy jsem zoufale potřebovala být zase sama. Věděl to. Ukázal mi, jak najít samotu, i když jsem byla připoutaná k němu a ke smečce – a k upírovi Stefanovi.

Protože to bylo další pouto, které jsem si nesla v duši. Stefan byl opatrný. Stejně jako Adam věděl, že kdyby se mě pokusil držet příliš pevně, ukousala bych si metaforickou tlapu, abych se osvobodila. Stefan se o telefonátu nedozví. Pouto s ním jsem stále udržovala co nejpevněji zavřené a Stefan na to byl zvyklý.

Jenomže poté, co byla naše pouta smečky a druhů umlčena a já unesena do Evropy, nenesl Adam uzavření našich pout s klidem, i když mě pořád cítil. Museli jsme vymyslet něco jiného.

Adam byl ženatý už dřív, já ale byla jeho první družka. Znamenalo to, že oba jsme měli s naším poutem druhů zápolit, jenomže on byl alfou už předtím, než jsem se narodila, což mu poskytovalo značnou výhodu. Pouto druhů bylo jiné než pouta smečky, ale pravidla, kterými se řídilo, byla napsána takříkajíc stejným jazykem. Magickým poutům tak rozuměl líp než já a přišel na něco, co mi nabízelo potřebné soukromí, aniž by to u něj vyvolalo přehnanou reakci.

Novou metodu označil jako zaclonění. „Přehradíš pouto clonou, přes kterou je obtížné vidět,“ řekl. Zjistila jsem, že magie smečky vyžaduje spoustu metafor. Místo abych zastavila tok, jako když se otočí kohoutkem, překryla jsem naše pouto řadou pružných a tenkých závěsů. Metafora mi poskytla metodu, která fungovala, dokud jsem se nezačala příliš hluboce zabývat tím, z čeho jsou ty závěsy vyrobené.

Nyní jsem seděla prochladlá a vyděšená ve své staré dodávce a vršila na svá pouta stíny, dokud jsem nezůstala s upírem uprostřed noci sama. Po telefonu, připomněla jsem si. Jen po telefonu.

Ozval se ostrý zvuk a já vyskočila. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že zazněl ze sluchátka.

Možná to byla facka, protože po ní následovalo bolestivé vyjeknutí. Někdo se rozplakal. Nesnažil se upoutat pozornost – takový pláč má v sobě naději. Že se někdo bude zajímat. Že někdo s celou situací něco udělá. Ve zvuku, který jsem slyšela, žádná naděje nebyla.

Většina Bonaratových telefonátů probíhala v naprosté tichosti, poslouchala jsem jen zvuky z jeho okolí – z ulice nebo z lesa nebo uvnitř nějaké budovy – dokud nezavěsil.

Naposledy ublížil muži. Následující týden nám doručili balík z Rumunska s kusy těla. Adam vystopoval poštu, kde byl podán, tam si ale nikdo nevzpomínal ani na balík, ani na odesilatele.

Tehdy jsem si pořídila nový telefon a telefonáty ustaly. Trvalo osm dnů, než našel nový způsob, jak se se mnou spojit.

Měla bych zavěsit, věděla jsem to. Nemohl mě donutit zvednout telefon. Nemohla jsem ale nechat tu osobu – která zněla jako dítě – samotnou s upírem.

„No tak, no tak,“ broukal známý hluboký hlas. V handsfree za dvacet babek nezněl tak zvučně jako ve skutečnosti. Nebyl však o nic míň děsivý. Měla jsem pocit, jako bych potřebovala slyšet každou nuanci, abych si dokázala vyvodit, kde zaútočí příště.

Zatlačila jsem si sluchátko hlouběji do ucha a zvuky se staly trochu zřetelnějšími.

„Bojíš se?“ zeptal se s mírným pobavením, které nezmizelo, ani když svoji otázku zopakoval francouzsky. „Tu as peur, ma petite?“

„Oui.“ A teď jsem poznala, že to dítě je dívka. Trochu starší, než jsem si zprvu myslela – to ale na celé věci nic nezlepšovalo.

Její rychlý a trhaný dech mi prozradil, že je k smrti vyděšená. Já taky. Tak moc jsem se o ni bála – a nebylo tu nic, co bych pro ni mohla udělat.

Zakryla jsem si ústa rukou, abych nevydala žádný zvuk. Nechtěla jsem mu poskytnout to zadostiučinění.

Další slovo zašeptal. „Bon.“

Ozvalo se zalapání po dechu, které jako by pocházelo od kotěte, následované pronikavým zakvílením. Strnula jsem a poslouchala, jak se Bonarata krmí.

Nedokázala bych říct, jak dlouho jsem tam seděla, než se ozvalo tiché prasknutí chrupavky následované žuchnutím těla na tvrdou podlahu.

Upíři už na Bonaratův rozkaz nesměli svoji kořist zabíjet. To ale neznamenalo, že by oběti nešťastnou náhodou neumíraly. Maskovaly to autonehody nebo utonutí. Někdy je pohřbívali na místech, kde je nejspíše nikdo nikdy nenajde.

Bonarata se zjevně vlastními pravidly neřídil. Jaké překvapení.

Ticho někdy umí být velice hlasité.

Po několika vteřinách zavěsil.

Roztřeseně jsem se nadechla a řekla si, že za to, čeho jsem právě byla svědkem, nemůžu. Problém byl, že jsem si dobře uvědomovala, že to nemusí být tak úplně pravda. Kdyby se Bonarata nerozhodl udělat mi ze života peklo, ta dívka mohla prožít dlouhý a šťastný život. Anebo jí bylo vždy předurčeno skončit jako potrava pro upíry.

Třeba šlo jenom o divadýlko určené mně a nikdo nezemřel.

Ale ať už to byla moje vina nebo ne, nic jsem s tím nezmohla. Což byla pravda, avšak pramalá útěcha. Dýchala jsem pomalu, dokud jsem se zase necítila víceméně normálně.

Potom jsem vytáhla vlhčené dětské ubrousky, které s sebou vozím ve všech autech, poněvadž nikdy nevím, od čeho se příště při šťourání v autech upatlám. Dětské ubrousky umí překvapivě dobře odstranit špínu. Já si s nimi teď utřela slzy a hleny z nosu.

Jakmile jsem si očistila obličej – raději jsem ani nechtěla vědět, jak jsem vypadala hned po telefonátu – sklopila jsem stínítko a otevřela zrcátko. Ve tváři jsem byla trochu červená – ale to se ztratí, než dojedu ke strýčku Mikeovi. Se zrudlýma očima jsem moc nezmohla. Doufala jsem, že provoz na Blue Bridge bude tak pomalý, aby zarudlost zmizela, než dorazím na místo.

Měla jsem zavolat Adamovi. Ale neudělala jsem to. Dneska večer jsem měla práci.

Sehnula jsem se pro kabelku. Vytáhla jsem z ní mobil a položila ho displejem nahoru na sedadlo spolujezdce, kde jsem na něj mohla vidět. Po chvíli přemýšlení jsem ho ale opět vzala do ruky, vypnula vyzvánění a zase ho odložila, tentokrát displejem dolů.

Zapnula jsem rádio, pustila ho na plné pecky, obrátila auto a zamířila zpátky na Columbijskou. Když jsem přejížděla přes řeku, černou a hlubokou, Freddie Mercury se mě ptal, jestli chci žít věčně.

Sotva jsem otevřela dveře hospody U strýčka Mikea, vrazila jsem do stěny z magie, která mě, ještě než jsem stačila udělat jediný krok dovnitř, vytlačila zpátky ven na parkoviště.

Několik minut jsem zhluboka dýchala a sledovala padající sněhové vločky. Před pár měsíci jsem si prožila jistou nepříjemnost se starověkým artefaktem, po níž mi zůstalo několik drobných vrtochů, které se objevovaly a zase mizely. Patřila k nim mimo jiné i přecitlivělost na magii. Obvykle stačilo několik minut počkat a všechno se zase vrátilo k normálu. Víceméně.

Když mi začala být zima, vydala jsem se znovu dovnitř. Tentokrát mě magie nepřemohla. U strýčka Mikea je magie vždycky – koneckonců je to faeská hospoda. Byla jsem si docela jistá, že kolem jsou rozmístěny magické ochrany, které chrání jak budovu, tak hosty uvnitř. A spousta stvoření si navíc nosila svoji magii s sebou, kamkoli šla.

Vůně sezónní zeleně uvnitř přebíjela směs odérů alkoholu a namačkaných těl. Hudba ze skrytých reproduktorů byla hlasitá tak akorát, umožňovala ignorovat konverzace kolem, aniž by z ní bolely uši. Úroveň pachů i zvuků byla dokonale vyvážená – jako tolik jiných věcí, neboť majitel si dával opravdu záležet. Fae berou své hostitelské povinnosti velmi vážně a nikdo víc než strýček Mike.

Tato část hospody obvykle připomínala spíše laciný bar než divadelní scénu v zimní zahradě. Jenže teď vyvolávala dojem, jako by dovnitř mohl každým okamžikem nakráčet Santa s jedním nebo dvěma soby a nabídnout zlobivým klukům a holkám peprmintový šnaps.

Na výzdobu padlo mnohem víc magie, než strýček Mike obvykle dovoloval. Anebo byla na vině moje nedávno nabytá citlivost na čáry.

Obezřetně jsem si změřila šlahouny na stěně. Bylo jich tu víc než před chvílí?

Tmavě zelené úponky mohly být nějakým zvláštním druhem břečťanu či jiné plazivé rostliny, mně ale připomínaly spíše cesmínu. Nejsem žádná zahradnice, přesto jsem si byla docela jistá, že cesmína bývá obvykle keř. Jenže tady se tenké, jakoby vrbové pruty porostlé výrazně ježatým listím a jasně červenými bobulemi proplétaly se šlahouny a vytvářely slavnostní, i když trochu děsivou atmosféru.

Jednomu koutu místnosti dominoval sukovitý kmen starověkého dubu – který tu přede dvěma týdny nebyl. Jeho zimně holé větve se vypínaly ke stropu hospody, který se nacházel, když jsem se teď na něj zadívala, výš než obvykle. V místě, kde se větve dotýkaly stropu, přecházely v malovanou verzi, v neskutečnou šedivou korunu, která se rozpínala nad zaplněnou hospodou. Větve se šedou kůrou, jak ty namalované, tak ty skutečné, byly obtěžkané parazitujícím jmelím, které viselo dolů do místnosti.

Dub se zdál být součástí hospody do té míry, že jsem uvažovala, jestli ho strýček Mike stvořil jako součást sváteční výzdoby – nebo jestli tam býval vždycky a nám se až teď dostalo privilegia spatřit ho, protože se blížil nejkratší den v roce.

V hlavním výčepu jsem Mary Jo nikde neviděla, proto jsem se začala proplétat mezi nahodile rozmístěnými stoly a bloumajícími hosty. Parket vzadu obvykle zůstával vyhrazen tanečníkům, což trochu snižovalo hustotu davu. Pokud se mi podaří dostat se k němu, budu se moct podél něj dostat k zadním místnostem.

Konečně jsem si proklestila cestu davem. Někdo, kdo se rovněž prodíral davem, mě odstrčil stranou a já došlápla na drsnou starou podlahu, po které dnes v noci nekroužili žádní tanečníci. Skrze podrážku zjitřila má nervová zakončení magie, a to velmi intenzivně, ačkoli ne přímo nepříjemně. Na okamžik jsem zapomněla na telefonát, na to, že jdu pozdě (na tuhle schůzku jsem pozdě přijít nechtěla) i na důležitost toho, co jsem doufala dnes v noci vybudovat.

Na okamžik jsem se zastavila, omámená tím pocitem, pak jsem si uvědomila, odkud magie vychází: z vánočního stromu uprostřed prázdného tanečního parketu. Starý dub byl působivý, skutečnou moc však měl tento druhý strom. Pachy těl, břečťanu a ostatní zeleně postupně zmizely a jediné, co jsem cítila, byla borovice.

Sevření magie povolilo, třebaže ve mně i nadále radostně bublala a zbavovala mě únavy dne i černé skvrny strachu, kterou ve mně zanechal Bonaratův telefonát. Ta euforie nebyla skutečná, ne doopravdy, přesto jsem nedokázala potlačit úsměv, který se mi rozlil po tváři.

Stejně jako dub i borovice vypadala jako by byla původní součástí hospody. Vyrůstala ze středu ošlapaných prken, která zvlnila svým kořenovým systémem. Cítila jsem se uchvácená, jako by mě něco volalo, a tak jsem vykročila přes parket a zastavila se tak blízko stromu, že bych se ho mohla dotknout. Teprve později jsem si uvědomila, že nikdo jiný se k němu ani nepřiblížil – přestože hospoda byla jinak narvaná. Taneční parket obyčejně nebýval prázdný.

Větve byly ladně ověšené stříbrnými a zlatými pavučinami. Proudění vzduchu v hospodě trhalo jemná zlatá vlákna na kusy, takže se v třpytivých závojích snášela na tmavě zelené jehličí. Moje oči zachytily pohyb tuctů malinkatých zlatých pavoučků, kteří strom opřádali svým zlatem.

Stříbrná vlákna byla pevnější. Jedna z větví se pohnula a já spatřila jediného pavouka o velikosti žaludu a v barvě stříbrné pavučiny, kterou spřádal. Cítila jsem, že mi pohled opětuje. Že mi ona pohled opětuje. Věděla jsem, že stříbrná pavoučice není žádný pavouk. Nebo aspoň ne jenom pavouk. Kdysi přesunovala z místa na místo hory a lovila nebezpečnou kořist; teď se spokojila s předením krásných ozdob. Nebo s tím, že slupne kojotí měňavce, jako jsem já, k večeři.

Neklidně jsem v botách zahýbala prsty u nohou. Netrpěla jsem arachnofobií, ne tak docela, jenže stejné nedávné události, které mi umožnily vycítit tu věc číhající v podobě pavoučice, ve mně v přítomnosti pavouků vyvolávaly neklid.

Mezi mnou a pavoučicí se mihl záblesk světla a já si uvědomila, že jasné pableskující skvrnky, které strom ozařovaly, nejsou elektrická světýlka. Byli to malinkatí… tvorečci, kteří poletovali okolo větví jako malé hospodyňky a krmili se zlatými pavučinami – stříbrných se ani nedotkli. Jakmile moje oči přišly na to, jak je vyhledat, objevila jsem jich celé tucty v cesmíně a jmelí a v ostatní zeleni rozmístěné po hospodě.

Tak usilovně jsem se soustředila na strom a jeho obyvatele, že jsem přestala vnímat dav. Pravda byla, že od chvíle, co smečka uzavřela s fae dohodu, jsem se začínala cítit u strýčka Mikea čím dál pohodlněji. Neznamenalo to však, že bychom byli všichni přátelé. A jelikož jsem stála sama na tanečním parketu, bylo to jako mít na sebe zacílený reflektor.

„Líbí se ti?“ zeptal se drsný hlas nalevo ode mě. „Líbí se ti náš vánoční strom, malá kojotko?“

Podvědomě jsem si všimla, že když jsem přistoupila ke stromu, hospoda ztichla. Teď umlkly všechny zvuky až na hudbu z reproduktorů, jak je potlačila sílící hrozba. Rychle jsem se rozhlédla, strýčka Mikea jsem ale nikdy neviděla. Nehleděli na mě všichni hosté, ale i ti, kteří koukali jinam, mě pozorně sledovali.

Označení kojotka nebyla urážka – koneckonců jsem se v kojota měnila. Jed ve slově „vánoční“ by však na místě zabil dospělého býka, tedy být skutečný, a ne jen obrazný.

Spousta fae spojovala svůj současný boj o přežití s rozšířením křesťanství v Evropě. Pro fae byly Vánoce stejně sprosté slovo jako cokoli, co kdy vypustil z úst Ben, šampion naší smečky ve sprostotě. Což mě nutilo přemýšlet, proč jim tedy z tanečního parketu vyrůstá vánoční strom.

„Určitě jde o slunovrat,“ opáčila jsem a snažila se zachovat klid – a docela se mi to i dařilo. „U stolu zeleného muže se dodržují staré zvyky.“

Strýček Mike byl zelený muž – ať už to znamenalo cokoli, protože zelený nebyl a nebyl vlastně ani muž. Teď ale nezáleželo na tom, co zelený muž je. To označení jsem použila proto, abych jim připomněla, že tu vládne strýček Mike. A ten neměl rád, když se mu hosté porvali.

„Ukradli nám ho, váš vánoční strom,“ zavrčel stejný hlas a já zjistila, že patří ženě v kostýmku, která seděla sama u stolu. Ačkoli hospoda byla jinak plná hostů, zbývající tři židle u jejího stolku byly prázdné – což znamenalo, že je buď nepříjemná, nebo nebezpečná. Nejspíš obojí. Podle skoro prázdného džbánku tu byla už nějaký čas. Páni. Nic nemiluju víc než pustit se do křížku s agresivní opilou fae, protože to vždycky dopadne dobře.

Možná s sebou neměla přátele, to ale neznamenalo, že by nedokázala strhnout zdejší fae k tomu, aby se mnou vymetli podlahu. Mojí superschopností byla proměna v patnáctikilového kojota, výchovu vlkodlaky jsem tak přežila díky své všímavosti. A teď jsem si všímala, že atmosféra v hospodě začíná hořknout. Rozhlédla jsem se kolem a uviděla několik známých tváří. Zachytila jsem pohled ženy, která pracovala v mojí bance.

Byla troll, trochu jiný druh než byl ten, který poškodil visutý most – mnohem inteligentnější a méně silově destruktivní. Věnovala mi malý úsměv plný očekávání, jako by viděla budoucnost, ve které se moje krev rozstříkne po podlaze.

Upoutal mě muž ve vzdáleném koutě, neboť se zdálo, jako by drama, ke kterému se schylovalo, vůbec nevnímal. Viděla jsem jenom zadní část jeho hlavy, byla jsem si ale docela jistá, že je to člověku podobný ledový obr Ymi, nebo Imir, jak jsem si původně myslela. Dlužil mi – tak trochu. Patřil ale ke tvorům, kteří by podobnou situaci spíše zhoršili, než zlepšili, takže jsem doufala, že se bude k sílící atmosféře násilí dál stavět nevšímavě.

Nezbylo mi než zdržovat. Dokud někdo nedá vědět strýčku Mikeovi, že hrozí potíže. A proto jsem se záměrně uvolnila a přenesla váhu na špičky.

„Ukradli,“ souhlasila jsem a kývla na faeskou ženu, která mě oslovila. Nesnažila jsem se vysvětlit, kdo ukradl nápad s vánočním stromem komu.

Zee mi jednou řekl, že řezání stromů, jejich odnášení domů a zdobení na oslavu Vánoc byla čistě lidská věc. Taky ale dodal: „Umístění Vánoc do blízkosti zimního slunovratu bylo chytrou psychologische Politik ze strany rané křesťanské církve.“

„Ovšemže ho ukradli,“ prohlásil strýček Mike někde za mnou a jeho hlas dolehl na místnost jako těžká mokrá deka na otevřený plamen. „Krásné věci se často kradou.“

Zamračená žena slyšitelně sklapla ústa a zadívala se do svého pití, jako by jí najednou připadalo neuvěřitelně zajímavé. Otočila jsem se a spatřila strýčka Mikea, jak ke mně míří se širokým úsměvem plným bílých zubů a s autoritativním pohledem v očích. Hořkost, která v přeplněné hospodě sílila, neochotně polevila, jak hosté začali předstírat, že si mě předtím vůbec nevšimli.

„Mercy, tvoje společnice čeká ve stříbrném salónku. Víš, jak se tam dostat?“

Moje obočí vystřelilo vzhůru. Stříbrný salónek byl malá místnost v bludišti soukromých prostor v zadní části hospody, vyhrazených pro tajné schůzky a drahá rande. Nemyslela jsem si, že já nebo Mary Jo – která mě sem pozvala na schůzku – máme dost vysoké postavení nebo potřebu pro stříbrný salónek.

„Má vlastní ventilaci,“ řekl strýček Mike tajemně, starostlivě mě vzal za loket a jemně mě táhl pryč od vánočního stromu.

Zářivá světýlka nás chvíli následovala, shluknutá kolem obličeje strýčka Mikea. Našpulil rty a odfoukl je zpátky ke stromu, a to mnohem účinněji, než by prosté fouknutí mělo. Následovala jsem zeleného muže ven z výčepu a do chodeb vedoucích hlouběji do jeho domény.

Jak jsme se blížili k zavřeným dveřím stříbrného salónku, poněkud neelegantně zastrčeným ve výklenku mezi pánskými a dámskými toaletami, strýček Mike hvízdl.

Zpoza jednoho z rohů vystoupila číšnice s podnosem se sklenicí vody, sklenkou na šampaňské s nějakým fialovým nápojem a jednou z těch přehnaně aromatických svíček – tahle voněla po jablkách. Strýček Mike si od ní podnos vzal, kývnutím jí poděkoval, přesunul si ho do jedné ruky a druhou otevřel dveře.

Salónek byl krokem zpět do elegantnějších a formálnějších dob. Byl malý, možná tři metry na čtyři, díky velmi vysokému stropu se však zdál větší. Stěny pokrývaly jemně růžové hedvábné tapety embosované stříbrným vzorem stylizovaných lilií. Podlaha byla z mramoru a dubový stůl, u kterého Mary Jo seděla, zdobily krásné řezby.

Mary Jo měla krátké blond vlasy mokré a přilípnuté k hlavě. Modrý nemocniční oděv jí padl v ramenou a na bocích, všude jinde byl ale příliš velký. Srolované nohavice si na vnější straně sepnula zavíracími špendlíky. Podle tloušťky srolované látky jí kalhoty musely být o dobrých patnáct centimetrů příliš velké. Světle modrá barva nemocničního oděvu zvýrazňovala jiskřivě fialový odstín laku na nehtech prstů u nohou.

Boty jsem nikde neviděla, takže musela dorazit bosky.

Stříbrný salónek byl místem pro žádosti o ruku nebo oslavy patnáctého výročí sňatku – byl elegantní, drahý a romantický. Podobnou místnost by v hospodě nikdo nečekal a já se sem ve svých džínách a triku rozhodně nehodila – ale pořád víc než Mary Jo.

Mary Jo vypadala vyčerpaně a zlatý záblesk vlka v jejích očích mě zaujal natolik, že jsem si skoro nevšimla zápachu. Přestože si zjevně právě umyla vlasy, obklopoval ji nepříjemný puch, kombinace silné dezinfekce a dalších chemických odérů, které jsem nedokázala rozlišit. Vzpomněla jsem si na dřívější poznámku strýčka Mikea o ventilaci.

Strýček Mike dýchal ústy, když mi přitáhl prázdnou židli a stejným elegantním pohybem položil na stůl podnos. Mně dal vodu a fialový nápoj postavil před Mary Jo, před kterou už stála sklenice vody. Potom umístil na stůl svíčku s vůní jablek a zapálil ji plynovým zapalovačem, který odněkud vytáhl. Možná z kapsy – možná ne. Dnes odpoledne obklopovala strýčka Mikea tak silná magie, že jsem nedokázala oddělit jednotlivá kouzla.

„Svíčka pomůže,“ řekl Mary Jo se soucitným úsměvem, který se mu však neodrazil v očích. „Za minutu dvě pohltí ten zápach.“

Před odchodem se zastavil a zadíval se na mě s něčím, co mohla být starost. Vypadalo to jako starost, jenže strýček Mike byl dokonalý hostitel a já nikdy úplně nedůvěřovala žádné emoci, kterou projevil, když spadala do kategorie atributů nezbytných k tomu, aby se host cítil vítaný.

„Cítíš se dnes večer dobře, Mercy?“

Uvažovala jsem, jestli vnímá dunivý tok magie, který mi burácel pod nohama, nebo jsem jediná, kdo ho cítí. Když se naše oči na okamžik setkaly, zahlédla jsem…

Hluboký, starý les ukrývající tajemství…

Odvrátil oči a náhled zmizel, zůstala jenom bolest hlavy, krutější než obvykle. Od chvíle, co si Uchvatitel duší pohrál s mojí myslí, nebo co to vlastně udělal, mě nepřestávala bolet hlava. Podrážděně jsem si promnula spánek.

„Něco ti na to přinesu,“ řekl strýček Mike ve stejnou chvíli, kdy já odpověděla: „Jsem v pohodě.“

Všimla jsem si, že promluvil trochu rychleji než obvykle. Poté se vzdálil, pevně za sebou zavřel dveře a uvěznil mě v salónku s Mary Jo. A tím zápachem.

Nasála jsem vzduch trochu moc ostře ve snaze zjistit, co to vlastně cítím, a z jedné z chemikálií mi vyschlo v krku. Rozkašlala jsem se. Mary Jo zachytila můj pohled, oči měla pořád nazlátlé, a přímo mě vyzývala, ať zkusím něco říct. Nebo si třeba zacpat nos.

„Dezinfekce?“ zeptala jsem se a posadila se naproti ní na židli, kterou mi strýček Mike připravil. Obvykle by počkal a přidržel mi ji. Připadalo mi zajímavé, že odér, který z Mary Jo čišel, mu zjevně vadil ještě víc než mně. A můj čich je velmi dobrý.

„Kéž by šlo jenom o dezinfekci,“ řekla trpce. Uchopila sklenku, kterou jí strýček Mike přinesl, párkrát s ní zakroužila, pak ji do sebe obrátila a ze dvou třetin vyprázdnila.

Asi ji plánovala vypít celou, ale musela ji odložit. Když přestala vydávat legrační zvuky a chytila dech, řekla: „Slyšela jsem, že tu mají něco, co dokáže na hodinu dvě přiopít i vlkodlaka, George se ale nezmínil, že nejtěžší bude vypít to.“

„Co se stalo?“ zeptala jsem se. Zblízka jsem začala pod puchem chemikálií vnímat stopy jiných pachů. Očekávala jsem třeba skunka. Něco takového. Jenže to nebyl skunk.

„Nenávidím idioty,“ řekla mi. „A nenávidím, že jsem byla v našem hasičském týmu nejmenší, když nás dneska zavolali vytáhnout patnáctiletého spratka z latríny.“

Latrína. Jo. To byl ten smrad.

Mary Jo na mě upřela pronikavý pohled a znovu pozvedla sklenku ke rtům. Tentokrát se nezačala dusit. Neusmála jsem se. Nezasmála jsem se. Ale stálo mě to hodně námahy.

Jediné latríny, o kterých jsem v okolí věděla, stály v parcích mimo město. Většina se v tuto roční dobu nepoužívala.

„V zimě?“ zeptala jsem se.

„Byla zatracená kosa,“ řekla s pohledem upřeným do zbytků pití. „Proto jsem musela dovnitř, aniž bych počkala na vybavení. Stejně si nejsem jistá, jaké vybavení by mohlo pomoct. Do žumpy pod latrínou se těžko dostává kvůli budově nad ní. Když jsme dorazili na místo, ten kluk byl v tom studeném, mokrém sajrajtu napůl ponořený už aspoň půl hodiny.“

Dopila sklenku, zamžourala na mě, pak se čelem opřela o desku stolu.

Nepokračovala – já ale potřebovala slyšet, jak celá věc dopadla. „A jak se té osobě podařilo uvíznout v žumpě kadibudky?“

Natočila hlavu do strany, loupla po mně pohledem, pak zaujala původní pozici. Její hlas zněl poněkud tlumeně, když se zeptala: „Víš, kde je Big Flat?“

Big Flat byl park na řece Columbii, asi pětadvacet kilometrů od Pasca. Lidé tam chodili lovit ptáky a ryby – ale taky běhat nebo jezdit na koni. Smečka tam za úplňků na lov nevyrážela, protože po rybách ani po ptácích jsme obvykle nešli.

Kývla jsem, s hlavou dole to ale neviděla, proto jsem řekla: „Jo.“

„Puberťáci.“ Udeřila dlaní do stolu a narovnala se. Tváře jí trochu zrudly, z očí jí ale zmizel vlk a bojovala se širokým úsměvem. „A to jsem si myslela, že se mnou byly potíže. Ale ty věci, co jsem viděla. A Renny má…“

Zmlkla a prstem zakroužila po okraji prázdné sklenky, jako by si přála, aby prázdná nebyla. Uvažovala jsem, co se mezi Mary Jo a jejím přítelem stalo, že se jí v očích objevil takový pohled. Čekala jsem, až mi to poví. Čím déle jsem čekala, tím větší obavy jsem si dělala.

Nakonec jsem se rozhodla Rennymu prozatím vyhnout a nasměrovala ji zpátky k jejímu vyprávění. „Mary Jo, jak se někomu podaří zahučet do kadibudky? A co vůbec dělali v Big Flatu v tomhle počasí?“

Setřásla náladu, která ji přepadla, a řekla: „Chtělo to vynalézavost. Ta děcka se rozhodla vykašlat na školu a vyrazit na výlet – s chlastem – okolo Big Flatu, protože si myslela, že je nikdo neuvidí. V tuhle roční dobu tam přes týden bývá pusto a prázdno. Šla jsi někdy za školu?“

„Vyrostla jsem pod marokovou nadvládou,“ řekla jsem jí. „Byl fakt přísný.“ Odmlčela jsem se. „Jasně že jo.“

Kvitovaly jsme naši hříšnou minulost úsměvy. Vždycky jsem měla Mary Jo ráda. Měly jsme hodně společného.

„Jedna z holek měla nový mobil,“ řekla. „Na záchodě jí vypadl z kapsy a rovnou do žumpy. Všichni trochu popíjeli, dost na to, aby to otupilo jejich zdravý rozum.“ Přejela prstem po okraji prázdné sklenice. „Byli na tom asi stejně jako teď já. Každopádně se rozbrečela a její kluk sebral pár kámošů a šli ten problém omrknout. A byl tam, hezky naleštěný ležel přímo na hromadě pod nimi.“

„Jako třešnička na šlehačce na zmrzlinovém poháru,“ řekla jsem.

Zadívala se na mě. „Díky. Kdykoli odteďka uvidím zmrzlinu, vzpomenu si na ten mobil.“ Opět se vrátila ke svému příběhu. „Takže se rozhodli odmontovat mísu, aby se k němu dostali.“

Zachechtala jsem se. „Oni rozebrali záchod.“

Kývla. „S pomocí nářadí, které měli v autě. S mísou pryč byli rozhodně blíž. Ale mobil byl pořád mimo dosah. Zhodnotili, co mají k dispozici.“

„Žádné superschopnosti,“ zamumlala jsem.

„Ani magii,“ dodala. „Jejich plán byl od začátku odsouzen k nezdaru, jenom to nevěděli. Co ale po ruce měli, byl psík na vodítku.“

„Ty jsi žádného čoklíka ze žumpy nevytáhla,“ podotkla jsem.

„Ona to vlastně žádná žumpa není,“ namítla, i když to označení sama použila. „Je to septik…“ Zarazila se dřív, než se mohla pustit do vysvětlování technických rozdílů mezi žumpou a septikem. „To je jedno. Ne, nevytáhla, i když ten vořech byl taková ta malá potvora, co furt ňafá a kouše. Možná by se zakousl i do toho mobilu, kdyby ho spustili dolů. O to se ale nikdo nepokusil. Oni použili vodítko.“

Kousla jsem se do rtu, abych se nerozesmála. Nepovedlo se mi to.

Kývla. „Sebrali nejlehčího kluka – dneska fakt nebyl dobrý den pro mrňavé lidi – a připnuli mu vodítko vzadu na opasek džínů, aby ho pro ten mobil spustili dolů.“

Zakryla jsem si oči rukama. „Kristova noho. Pověz mi, že ho nezahákli jenom za poutko.“

Když jsem spustila ruce, Mary Jo na mě upřela rozesmáté oči.

„Za opasek,“ řekla. „Bylo to ale vodítko pro miniaturního pudla. Ten kluk byl prcek, ale pořád vážil padesát kilo. Snažili se ho na tom vodítku držet, jako by to bylo lano na přetahovanou.“ Napodobila je rukama. „Kluk na konci měl prostrčit ruku poutkem, jenomže měl příliš velké ruce. Kdokoli s IQ avokáda by uhádl, jak to dopadne. Vodítko jim vyklouzlo, sotva se náš obětní beránek vyklonil pro mobil.“

„Po hlavě?“

Kývla. Úsměv se jí rozšířil a ramena roztřásla. „On… on musel použít ten telefon, aby nás přivolal, protože tam nahoře neměli signál.“

A pak se rozesmála – napadlo mě, že na vině je magické pití strýčka Mikea, mezi jednotlivými výbuchu smíchu ze sebe totiž dostala jen slovo nebo dvě, než musela zase zmlknout, protože jí chyběl dech na to, aby mohla pokračovat.

Její slova nedávala moc smysl. „Fialové vodítko.“ „Dvacet minut najít toho zatraceného čokla.“ „Pudl. Chápeš? Pu-pudl.“

Utřela si oči a trochu se sebrala. „Nakonec dorazili i jejich rodiče. Máma té holky,“ zase se na minutu rozhihňala, „její máma řekla: ‚Aspoň že je ten mobil vodotěsný.‘“

„Já bych ten mobil nikdy znovu nepoužila,“ přiznala jsem se vší vážností. „I kdyby byl vodotěsný.“

„I moje pohorky byly vodotěsné,“ řekla, pak se znovu začala hihňat. „Vyhodila jsem je.“ Natáhla nohy a zahýbala prsty. Nějak jí to zavdalo důvod k dalšímu výbuchu smíchu.

Opět byla natažená obličejem dolů na stole a bezmocně se smála, když se objevil strýček Mike se dvěma miskami dušeného a dvěma ojíněnými sklenkami nějaké jantarové tekutiny. Moje dušené postavil přede mě, misku Mary Jo ale umístil skoro doprostřed stolu, aby byla z dosahu nekoordinovaných pohybů někoho, kdo si dal trochu moc do nosu.

Když umístil sklenky na stůl, poklepal na tu přede mnou prstem a pití lehce změnilo barvu.

„Na bolest hlavy, Mercy,“ řekl. „Nemělo by to mít vliv na chuť.“

Kývla jsem. Nebyl to přímo dík, takže by to neměl být problém.

Opětoval mi kývnutí, pak sfoukl svíčku. Salónek rázem naplnila vůně dušeného a jablečného cideru, a to silněji, než bych čekala. Jako by ty vůně vyplnily mezeru, kterou po sobě zanechala svíčka. Nevšimla jsem si, kdy zápach výkalů a chemie zmizel, ale byl pryč.

„Účinné,“ pochválila jsem.

Strýček Mike mi věnoval profesionální úsměv, vřelý, ale bez intimity, a pravil: „Účel splnila. Není důvod, aby rušila při jídle.“ Zadíval se na moji bezmocně se řehtající společnici a řekl: „Ten elixír nepůsobí na vlkodlaky dlouho. Za minutu bude zase sama sebou. Jídlo pomůže.“

„Objednala dušené?“ zeptala jsem se. Mary Jo byla na burgery a veškerou neosmaženou a neosolenou zeleninu považovala za podezřelou.

„Na účet podniku,“ řekl. Potom jeho oči trochu zchladly. „Jako omluva za ten incident u…“ Pronesl slovo, které jsem nezachytila.

„U čeho?“ zeptala jsem se.

Zopakoval ho. Když poznal, že jsem mu zase nerozuměla, protočil očima a zanechal role bodrého hospodského. „U borovice. Výzdobu jsem svěřil jiné osobě a ji napadlo, že by ten strom mohla být legrace. Nebýt té pavoučice, odstranil bych ho, ale…“

„Stříbrnou pavoučici je lepší nedráždit,“ dokončila jsem za něj.

„Přesně tak.“ Zhoupl se na patách a našpulil rty, jako by přemýšlel. „Předtím se tu zastavil Larry. Předal mi pro tebe vzkaz. Prý se ti snažil dovolat, ale nebrala jsi to.“

Larry byl král goblinů. Nikdy se mi nepodařilo zjistit, jestli vládne všem goblinům nebo jenom těm v Tri-Cities. Uměl předpovídat budoucnost. Aspoň možnou budoucnost.

Zkontrolovala jsem mobil. „Mám vypnutý zvuk,“ omluvila jsem se a napravila to. Larry volal, ale nenechal mi žádný vzkaz.

„Říkal, že na den nebo dva odjíždí z města za obchodem, ale mám ti říct: ‚Zimní cesty jsou zrádné, ale nezbytné k tomu, aby ses dostala tam, kam míříš.‘“

Čekala jsem, že bude pokračovat.

Strýček Mike však jenom pokrčil rameny. „To je všechno.“

Kousla jsem se do rtu, protože se mi žaludek stáhl neklidem. „Dost se namáhal, aby mi předal varování, které je…“

„Z podstaty zřejmé, za předpokladu, že se chystáš cestovat,“ souhlasil strýček Mike a hleděl na mě, jako bych byla zajímavá. Nebo se zajímavou stát měla.

Vyvolalo to ve mně nutkání ohlédnout se přes rameno, můj nevlastní bratr totiž tvrdil, že kdykoli se on nebo události okolo něj stali zajímavými, nejspíš za tím byl náš otec.

Kojot nebyl typickým předobrazem otcovství. Shodil mě do řeky Columbie, aby vyzkoušel, jestli mě sežere říční netvor. Nebyl rodič, který šoupne dítě do jezera, aby ho naučil plavat, ale aby zjistil, jestli se utopí.

„Žádný výlet neplánuju,“ řekla jsem. Pak jsem si vzpomněla na problémy v Novém Mexiku, se kterými se dnes večer potýká Adam. Můj druh možná brzy na cesty vyrazí. „Uchovám si ale Larryho slova v paměti.“

Strýček Mike kývl a opět za sebou zavřel dveře.

Dušené bylo dobré a jablečný cider – nealkoholická verze – ho skvěle doplňoval. Taky mě z velké části zbavil bolehlavu. Stačila jsem vypít půlku sklenky, než se Mary Jo přestala smát do stolu, narovnala se a přemýšlivě se zadívala na prázdnou skleničku, která předtím obsahovala fialové pití.

„Nebylo to přímo jako být opilá,“ zkonstatovala. „V některých ohledech to bylo lepší, v jiných ne až tak.“

„Pomohlo to?“ zeptala jsem se.

Povzdychla si. „Trochu. Možná.“ Zadívala se na svůj vypůjčený nemocniční oděv. „Vlastně jsem se sem nepřišla opít – a ani vykládat historky o idiotech.“ Naklonila hlavu ze strany na stranu, aby si uvolnila krk. „Díky, že jsi souhlasila sejít se se mnou.“

„V pohodě,“ řekla jsem.

Zadívala se na mě. „Nebyla jsem k tobě vždycky zrovna milá.“

„A já nebyla zrovna milá k tobě,“ řekla jsem. „Miniaturní zombie kozy.“

„Někdo je asi musel sehnat dohromady. Mizerné malé démonické uprchlíky.“ Nečekaně se na mě zazubila. „Líbí se mi, jak uvažuješ.“

„Nezlob se, pomsti se,“ prohlásila jsem s kamenným výrazem.

Zvedla prázdnou skleničku, zaváhala a odložila ji stranou. Nahradila ji tou s jablečným ciderem a usrkla z něj. „Představ si moje překvapení, když jsem narazila na osobní problém a jediný, kdo mě napadl, když jsem uvažovala, s kým ho probrat, jsi byla ty.“

Čekala jsem.

„Kdybych tuhle schůzku neměla s tebou, po té věci s kadibudkou bych ji zrušila.“ Zatvářila se, jako by došla k nějakému prozření. Po minutě řekla: „Nepřipadá mi, že bys trpěla předsudky.“

„Díky?“ Nebyla jsem si jistá, jestli jde o kompliment.

Krátce se na mě zazubila a dlaněmi rychle zabubnovala do stolu.

„Tak jo,“ řekla. „Proč ses vdala za Adama?“

Mezihra

Když Zane otevřel oči, pokoji už vládl úsvit. Takže si přispal. Stával se ztoho nečekaný zvyk, zpřispání, když spánek vždycky býval tou neklidnou věcí, která se mu děla, když už nemohl dál. Silná úzkost, říkali doktoři, ke kterým ho otec poslal. Příliš mnoho magie, říkala matka se závistivým povzdychem.

Tammy konejšila jeho vnitřní démony tak, jak se to lékům nikdy nepodařilo. Možná měla taky magii, napadlo ho rozmarně, třebaže rozmary bývaly vjednu dobu vjeho životě vzácnější než spánek.

Stála uvelkého okna obráceného severním směrem, které nabízelo nejlepší výhled na zmrzlou pláň jezera Michigan. Tělo měla z boku ozářené ranním sluncem zvýchodního okna.

Jen díky oknům zvládl vůbec spát uvnitř. Skutečnost, že měl ze svého bytu sokny od podlahy až ke stropu úžasný panoramatický výhled na jezero acelé Chicago, byl jen bonus.

Světlo pohrávající si sTammyinými popelavě blond vlasy mu připomnělo odpolední procházky po uměleckých galeriích Chicaga – nenašel vnich nic, co by se mu líbilo tolik jako ona. Nebylo na škodu, že si díky svému koníčku, kterým bylo lezení po skalách, vypěstovala svalnaté tělo, které by jí mohl závidět kdejaký blázen do posilování. Pohled na svoji snoubenku miloval.

Snoubenku.

Byla jí. Řekla ano, ačkoli si byl jistý, tak jistý, že potom, co jí všechno vysvětlí, řekne ne. Akdo by se jí divil? Jako společensky angažovaná dcera policisty neměla žádné zázemí, které by jí pomohlo čelit jeho osudu plnému starověkých kouzel amagie. Samozřejmě všechno zase zapomněla anevzpomene si, dokud nebudou manželé, ato už bude příliš pozdě. Taková byla povaha magie, která mu od narození dělala ze života peklo, dal si ale velký pozor, aby se dozvěděla vše, co věděl ion. Aby to pochopila auvěřila. Protože souhlas nestačil. Informovaný souhlas byl vzácnost.

Řekla ano.

Miloval její vlasy, její tělo, její jasné oči, kterými uměla lidi prohlédnout, apřesto je měla pořád ráda. Její nekonečný soucit, který udržoval na uzdě jeho bryskní bezohlednost. Dovolovala mu být jemnější. Laskavější. Dovolovala mu spát. Ařekla ano.

Otočila se kněmu, třebaže se nijak nepohnul, jenom otevřel oči.

„Dobré ráno, sluníčko,“ řekla. „Dneska je venku jasno.“ Odmlčela se ajejí úsměv povadl. „Znamená to, že se ochladí.“

Věděl, že si dělá starosti olidi, kteří nežijí vbytech ve výškových budovách. Její svěřenci spali vuličkách aparcích. Útulky byly fajn – sám jich pár financoval – jenže existovali lidé, kteří nedokázali snést čtyři stěny astřechu, obzvláště když se snimi pojila pravidla. Tomu rozuměl.

„Kdy odjíždíš?“ zeptal se.

Svatba byla vMontaně. Snažil se najít něco přístupnějšího, ale měl nejspíš štěstí, že našel místo aspoň tam. Osud, řekla jeho matka sbezstarostným úsměvem. Potřeboval nějaké izolované místo – posvátné místo – anabídlo se mu staré sanatorium vMontaně.

„Tátovi aJimmymu končí služba až vjedenáct večer. Pojedeme bez přestávky, takže je jedno, kdy vyrazíme.“

„Ještě není příliš pozdě na to, abych vás tam všechny vzal letadlem,“ namítl.

Usmála se. „Tetička Elyna nelétá atáta chce poslední rodinnou dovolenou.“

„Pět poldů, ty atvoje tetička, která není zpříbuzenstva,“ řekl.

„Hej,“ řekla, „rodina je taková, jakou si ji uděláš.“

Posadil se, shodil nohy na podlahu asmířil se stím, že je třeba vstát. „Tvoji mám radši než tu svou,“ přiznal. „Ikdyž jsem ještě pořád nepoznal tetičku Elynu.“

Vstal aprotáhl se.