Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Někde za mořem

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

série Green Creek

Vlčí píseň

Ravensong*

* připravujeme

SOMEWHERE BEYOND THE SEA

© 2024 by Travis Klune

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Red Nose Studio

ISBN epub 978-80-7594-554-9

ISBN mobi 978-80-7594-555-6

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Pro trans komunitu po celém světě:

Vidím vás, slyším vás, miluju vás.

Tento příběh je pro vás.

„Stojíme na křižovatce. Účelem tohoto slyšení – a eventuálně všech následujících – je určit, jaké změny bude případně nezbytné provést v současných PRAVIDLECH A SMĚRNICÍCH, kterými se řídí magická komunita. Jak bylo donekonečna omíláno v médiích, Oddělení péče o magickou mládež a magické dospělé se v nedávné době ocitlo pod drobnohledem. Po rozpuštění nejvrcholovějšího managementu oddělení fungují bez stálého vedení.“

Když Arthur Parnassus vystoupil z přívozu a poprvé po desítkách let vkročil na ostrov, měl pocit, že snad na místě vzplane. Nestalo se, ale jen taktak; oheň v jeho nitru žhnul jasněji než kdy v posledních letech. Cítil neodbytné nutkání vyloupnout se z kůže, roztáhnout křídla, vzlétnout k nebi a cítit v peří slaný vítr. Věděl však, že kdyby to udělal, nejspíš by prostě odletěl a navždy tohle místo opustil. A to nešlo. Byl tu z jistého důvodu.

Majitel přívozu – morous ve špinavém overalu s obličejem poďobaným od neštovic a kouzelným jménem Merle – na něj křikl od zábradlí tři metry vysoko: „Radějc byste si měl být fakt jistej. Až odpluju, zůstanete tady trčet. Po soumraku sem nikdy nepáchnu.“

Arthur na muže ani nepohlédl, tak moc ho uchvátila venkovská cesta, která se před ním klikatila mezi stromy s korunami tak hustými, že polední slunce sotva dosáhlo na mech a listí na lesní půdě. Uši mu plnilo šplouchání vln o bílý písek a připomínalo mu jeho mládí – to dobré i to zlé, všecko. „Děkuju vám, Merle. Vaše pomoc byla neocenitelná.“ Ohlédl se po přívozu. „Myslím, že budu v pořádku. Až se budu potřebovat vrátit na pevninu, zavolám vás.“

„Jak? Na ostrově nejsou telefony. Ani proud. Ani voda.“

„To se změní. Potřebné věci mají dorazit zítra přesně v deset. Dopravíte je sem, že ano?“

Merle se zamračil, Arthur ale zahlédl v jeho očích chamtivý záblesk; objevil se a zase zmizel. „Taxa se mění,“ opáčil Merle s povýšeným zafuněním. „Palivo není levné a vozit jednu osobu sem a tam je –“

„Ovšem,“ řekl Arthur. „Za svůj čas si zasloužíte náležitou odměnu.“

Merle zamrkal. „Jo, no. Asi jo.“ Zadíval se dolů na dva kufry po Arthurově boku. Jeden starý, druhý nový. „Proč jste tady?“

Na nebi sotva mráček. Modrá nahoře ladila s modrou dole. Konec léta byl teplý, jemu ale bylo teplo vždy. Sůl ve vzduchu ho šimrala v nose, jak nasával vzduch, až si jím úplně naplnil plíce. „Proč ne?“

„Tohle je hrozné místo,“ namítl Merle a zachvěl se. „Straší tu, tak jsem to aspoň slyšel. Nikdo tu nežije. Už hodně dlouho.“ Odplivl si přes zábradlí. „A dokud ještě jo, nesměli jsme o tom mluvit. Všecko pěkně pod pokličkou, však víte.“

„Vím,“ zamumlal Arthur. Potom se hlasitěji zeptal: „Merle. Asi neznáte muže jménem Melvin, že ne?“

„Co? Jak jste – byl to můj otec.“

„Myslel jsem si to,“ řekl Arthur. Uroboros. Had požírající vlastní ocas v nekonečném kruhu. Možná to byla chyba. Vesnice, odkud sem připluli, vypadala přes moře úplně stejně jako před lety, pastelově růžové, žluté a zelené budovy, místo, kde se bezstarostní lidé v letním oděvu cítili v bezpečí. A proč ne? Byli lidé. Svět byl zbudován pro ně.

I přívoz byl stejný, ačkoli během let doznal několika vylepšení: nový nátěr, nová sedadla namísto popraskaných a rozbitých. Ani Merle nepůsobil rušivě, tak moc se podobal Melvinovi, ústa zkroucená dolů, oči mdlé. Bylo to stejné. Vše bylo stejné. Až na Arthura. „Kdysi jsem ho znal.“ Vás taky, dodal málem, když si vzpomněl na nabručeného puberťáka, který se plížil po lodi s mopem v ruce.

Merle zabručel. „Je mrtvý. Už deset roků.“

„Upřímnou soustrast.“

Merle mávl rukou. „Odkud jste ho znal?“

Arthur se usmál. „Zůstanu v kontaktu.“ S tím se chopil kufrů a narovnal ramena. Byl tady. Nakonec, konečně. Nadešel čas zjistit, co se dá zjistit, a doufat, že celý tenhle podnik nebude k ničemu. „Vaše laskavost nebude zapomenuta. Tak já jdu! Nashle, dobrý muži.“

Venkovská cesta se proplétala houstnoucím lesem a stíny vrhané sluncem se ve vánku třepotaly. Nepotil se, ještě ne, cesta však byla delší, než si pamatoval. Taková už je pošetilost mládí, pomyslel si. Nekonečná energie, díky které může být jeden kilometr i šest či sedm a nijak na tom nesejde. Na to, že se Arthur blížil čtyřicítce, byl v docela dobré kondici, avšak dny, kdy zvládl donekonečna běhat, měl dávno za sebou.

Prošel zatáčkou a zastavil se. Cestu blokovaly stromy.

Bylo jich celkem pět, rostly přes silnici a byly tak natěsnané k sobě, že by se mezi nimi neprotáhl. Vypínaly se vysoko k nebi a vypadaly mnohem starší, než by měly být – sto let nebo možná i víc. Ale to nemohla být pravda. Když šel po téhle cestě naposledy, nebyly tu, dokonce ani jako malinké výhonky.

Což znamenalo, že je za tím něco jiného. Nebo spíše někdo jiný. Samotné stromy samozřejmě ne; kdepak, někdo ho sledoval.

Postavil kufry na zem, přistoupil ke stromu uprostřed a přitiskl na něj ruku. Rozpraskaná kůra byla na dotyk drsná. „Jsi tam?“ zeptal se. „Musíš být. Hádám, že tohle je tvoje práce.“

Jedinou odpovědí mu byla ptačí píseň.

„Znáš mě,“ pokračoval Arthur. „Nebo aspoň toho, kým jsem býval.“ Zasmál se, ačkoli v tom nebyl žádný humor. „Vrátil jsem se v naději, že z tohohle místa udělám něco víc, než je.“ Zavřel oči a opřel se o kmen čelem. „A pokud budu muset, udělám to sám, ale ne bez tvého svolení.“

Kmen se začal chvět a Arthur otevřel oči. Pomalu poodstoupil a sledoval, jak se stromy na cestě s tlumeným duněním roztřásly a z půdy jako chapadla vyrazily kořeny. Odplazily se ke stromům mimo cestu a ovinuly se kolem nich. Dřevo zasténalo, jak se kořeny napjaly a odvlekly stromy stranou, aby mu uvolnily cestu.

Zůstal jen prostřední strom. Chvěl se, chrastil větvemi, třásl listím. Arthur neucukl, když ho po tváři pohladila tenounká větvička a zelený lístek ho polechtal na nose. Uslyšel v něm šepot: Chlapec. Ohnivý chlapec se vrací domů.

„Ano,“ odvětil rovněž šeptem. „Vrátil jsem se.“

Strom se zkroutil a venkovská cesta se roztrhla a popraskala. Kořeny se vysunuly ze země a Arthur pobaveně sledoval, jak po nich strom odkráčel z cesty jako po nohou. Jakmile si našel dobré místo, usadil se a opět zapustil kořeny do země. Díry před ním vyplnila zdola hlína. O chvíli později už byla silnice před ním stejně rovná jako ta za ním.

„Děkuju,“ řekl Arthur s drobnou úklonou. „Jestli nebo až budeš připravená, budu tady.“ Opět se chopil zavazadel a šel dál.

Chvíle, kdy vyšel z lesa a poprvé po osmadvaceti letech spatřil dům, nebyla ničím zvláštní. Ruina stála na rozeklaném útesu, tyčila se nad ním a zezadu ji osvětlovalo slunce. Vpředu zela prázdnotou betonová fontána, nádrž celá zelená a černá plísní. Pod opadající omítkou prosvítaly rozpraskané a rozlámané cihly, kusy pohřbené v trávě okolo. Vytlučená okna v bílých rámech obrůstal popínavý břečťan, který halil i půlku průčelí. Dobrých šest metrů vysoká vížka na střeše domu vypadala, jako by se měla při sebeslabším dloubnutí vyvrátit. Kolem bujela zdivočelá zahrada plná zlatých, červených a růžových květin. Byl tu i zarostlý altán, kde ve svých devíti letech vyryl chlapec s ohněm v krvi své iniciály do cihly na důkaz, že existoval: AFB. Arthur Franklin Parnassus.

Stranou stála druhá budova, kterou nikdy dřív neviděl. Nebyla tu, když jako dítě odešel, když vykřikl poté, co ho po dlouhém věznění v temnotě zalilo ostré sluneční světlo, když ho pevně objala silná paže a odvedla ho nahoru po schodech a do čekajícího vozidla. Druhá budova byla malá, postavená z podobných cihel jako dům, o kterém se mu znovu a znovu zdálo. Věděl, že takzvaný sirotčinec změnil během let několikrát majitele, ale vypadalo to, že tu nikdo už pěkně dlouho nežil. Dům pro hosty – zdálo se totiž, že přesně tím má být – prozatím postačí. Okna měl v pořádku a jeho střecha vypadala líp než ta na hlavním domě, ze které bouře shodily několik šindelů.

Zavazadla nechal u schodů na verandu. Pohyboval se jako ve snu. Zahradou se jen těžko navigovalo, jelikož pěšina hustě zarostla rostlinami a keři. Minul altán a dál se dral divočinou. Pěšina vedla podél domu dozadu, kde se, zapuštěné do základů, nacházely dvoukřídlé dřevěné dveře do podzemí, poznamenané černými spáleninami. Byly uzamčené rezavým visacím zámkem. Měl od něj klíč. Měl všechny klíče.

Nešel dovnitř. Věděl, co tam dole je. Čárky vyryté do stěny. Kámen zčernalý od toho, jak hořel. Až na jeho vlastní oheň jen věčná temnota.

V tu chvíli se za ním zjevil duch, ovinul mu paži kolem krku, uvěznil ho. „Zasloužil sis to,“ zavrčel mu do ucha. „Naučíš se, kde je tvoje místo, pamatuj na má slova, chlapče. Řekni to. Co jsi? Řekni to.“

„Netvor,“ řekl Arthur tupě a paže se rozplynula.

Zíral na dřevěné dveře do sklepa a slunce zatím putovalo po nebi.

Nezvládne to. Netušil, proč si myslel, že ano. Bylo to příliš. Všechno to bylo příliš. Arthur si zabořil ruce do vlasů, zaťal je v pěst a vydal se zpátky k přední části domu. Jeho zavazadla byla přesně tam, kde je nechal.

Sehnul se, rukama se otřel o rukojeti kufrů.

Ozvalo se: „Arthure.“ Hlasitě, jasně, jako by někdo stál na verandě přímo před ním.

Zvedl hlavu. Byl sám.

Až na to, že to nebyla pravda. Protože uviděl něco, co mu předtím uniklo: žlutou kytičku, která prorůstala zkrouceným dřevem prvního schodu na verandu. Byla velká sotva jako nehet na jeho palci, ale vytrvala a protlačila se dřevem na slunce.

Pomalu k ní vykročil. U verandy si dřepl před květinou a jemně se dotýkal žlutých okvětních plátků, na dotyk rozehřátých sluncem. Znovuzrození. Vytrvalost. Barva. Život. Všechno důležité v nejmenším balení.

Usmál se a poprvé za dlouhou dobu ucítil, jak se mu něco v hrudníku narovnává. „No,“ řekl, „jestli to zvládneš ty, pak asi i já.“

Léto přešlo v podzim, listí měnilo barvu a už nebylo tak teplo. Arthur stál na verandě a brousil zábradlí, aby ho mohl znovu natřít. Uvažoval, že nabílo, aby ladilo s okenními parapety, které už opravil. Z Merla se stal tak trochu jeho pomocník, i když si neustále stěžoval na spousty materiálu, které Arthur vozil každý týden na ostrov. Pravda byla, že když dostal zaplaceno, jeho brblání ustalo. Dokonce Arthurovi neochotně pomohl naložit zásoby do zadní části tmavě červeného minibusu, který si Arthur před několika týdny koupil.

Arthur už byl skoro hotov s broušením a nadešel čas zkontrolovat, jestli spárovací hmota mezi kachličkami v kuchyni správně vysychá. Právě se chystal zajít zpátky do domu, když ucítil zatřepotání vzadu v mysli, jemný dotyk motýlích křídel na kůži.

Zadíval se na cestu.

Stála tam žena v dlouhých volných bílých šatech, nohy bosé. Hlavu měla nakloněnou a bílé afro vypadalo jako obláček. Ve vlasech měla růžové a bílé květiny, které se v odpoledním slunci otvíraly a zavíraly. Její kůže měla krásný tmavě hnědý odstín. Vypadala bezvěká, její mladistvá tvář zcela v rozporu s tmavýma očima, starověkýma a nejistýma.

Křídla, jejichž čtyři části jí vyrůstaly ze zad a každá byla delší než Arthurova paže, se jí lehce třepotala. Byla průsvitná, slunce svítilo skrz ně a vrhalo na zem kaskádu barev. Holé paže jí visely u boků a jemné prsty se slabě chvěly.

Arthur pomalu sestoupil ze schodů. Když se pod nimi zastavil, byl nervóznější, než čekal. Nebyl si jistý co říct, kde začít.

Zadívala se přes jeho rameno na dům, pak zpátky na něj. „Jsi tady.“ Zněla přesně tak, jak si pamatoval, měkce, melodicky, trochu smutně.

„Jsem,“ potvrdil Arthur.

„Proč?“

„Protože je to tak správné,“ řekl prostě.

Přikývla, jako by přesně takovou odpověď čekala. Udělala krok směrem k němu a pod chodidly jí vyrašila tráva. Podobně travnaté šlápoty za ní ukazovaly, odkud přišla.

„Ten dům,“ řekla. „Toto místo. Mělo shořet.“

„Ano.“

„Přesto jsi tady.“

Tiše se usmál. „Jsem tady. A ty jsi tady. Zase spolu.“

Zavrtěla hlavou. „Jak to dokážeš snést? Jak můžeš vůbec myslet na…“ Povzdychla si a svěsila křídla. „Uvažovala jsem, že bych to tu zničila. Potom… potom, co jste všichni odešli. Chtěla jsem sem přijít a otevřít zem, aby celý dům spolkla.“ Utřela si hřbetem ruky oči.

„Ale neudělala jsi to.“

„Ne,“ řekla. „Neudělala.“ Odvrátila se od stromů. „A teď se ptám proč. Proč jsem to neudělala. Proč jsem čekala. Proč jsem vůbec dneska tady.“

„Na to ti neumím odpovědět,“ pravil Arthur. „Jediné, co ti můžu říct, je, že tentokrát to bude jiné. Dám dětem to, co jsem já nikdy neměl: místo, kde mohou být kýmkoli chtějí, bez ohledu na to, co dokážou nebo odkud pocházejí.“

„Sám to nezvládneš.“

„Zvládnu,“ řekl. „A udělám to, pokud budu muset.“

„Ne,“ řekla. „Nebudeš.“ Aniž by na něj pohlédla, prošla kolem něj a sebrala mu z ruky smirek. Něco si pro sebe mumlala, když vystoupala nahoru po schodech a zamračila se dolů na zábradlí. Pak kývla a začala brousit tam, kde Arthur přestal.

„Tvoje šaty,“ namítl. „Chceš…?“

Zastavila se. „To je v pořádku. Jsou to jenom šaty.“

Dlouho ji jen sledoval, jeho nohy se odmítaly hnout. Když nakonec vzhlédla, řekl: „Ahoj, Zoe.“

Zoe Chapelwhiteová řekla: „Ahoj, Arthure.“ Spodní ret se jí chvěl. „Já…“ Potom sípavě vyhrkla: „Je mi tak líto, že –“

Zvedl ruku. „Tohle od tebe nepotřebuju. Nikdy jsem to nepotřeboval.“

„Ale já jsem nezastavila –“

„Zoe,“ přerušil ji. „Nemůžeš za to. Za nic. Hrozilo ti odhalení. Kdyby se o tobě dozvěděli, přišli by si i pro tebe.“

„To se nikdy nedozvíme,“ namítla s očima upřenýma na zábradlí.

„Možná,“ uznal Arthur. „Přesto jsi tady. Co to o tobě vypovídá? Hádám, že něco dobrého.“

S uslzenýma očima řekla: „‚Dej mi své unavené, své chudé, své krčící se masy toužící volně dýchat.‘“

„Emma Lazarus,“ řekl Arthur potěšeně. „Ano, Zoe. Vezmeme je všecky k sobě.“

„Myslíš to vážně,“ zašeptala.

„Ano,“ řekl. „Hodila by se mi pomoc, ale pokud se na to nezmůžeš, pochopím to. Budu pokračovat dál jako doposud. Možná mi to potrvá trochu déle, ale nakonec se dostanu k cíli.“

Neodešla.

Trvalo jim skoro rok, než upravili dům tak, aby odpovídal předpisům. Jestli všechno půjde tak, jak doufal, každičký detail projde prověrkou, a pokud se objeví třeba jediná chybička, obrátí se to proti němu.

Jednoho dne mu Zoe řekla dost.

„Cože?“ zeptal se a vzhlédl od poslední trošky barvy, kterou maloval stěnu v kuchyni. Nebylo to přímo nutné, všiml si ale, že se na jednom místě při vysychání objevily puchýřky – byl to jen malý kousek, sotva pět centimetrů na deset – a to by nešlo. Všechno muselo být dokonalé.

„Pojď se mnou,“ řekla Zoe.

Zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Zbývá udělat ještě tolik práce. Zítra přivezou mulčovací kůru, o altánu ani nemluvě. V jednom prkně v podlaze jsem našel uvolněný hřebík, což znamená, že musím projít celý dům a zkontrolovat všechny hřebíky, abych se ujistil –“

„Arthure, máš hotovo,“ řekla Zoe. „Už skoro měsíc. Víš to. Já to vím.“ Dlouze se na něj zadívala. Pak: „Běž do kanceláře. Víš, co je třeba udělat.“ Obrátila se k odchodu, zůstala však stát ve dveřích kuchyně. Aniž by se ohlédla, pravila: „Ostrov býval větší. Věděl jsi to?“

Nechala ho stát v kuchyni a hledět za ní.

Poslechl a na starém psacím stole našel stát psací stroj. Už v něm byl zastrčený čistý list papíru a další ležely na stole vedle. Nahoře na stránce bylo ostrým písmem něco napsáno. Zoe mu nechala vzkaz.

Je čas přivést je domů.

Z

Zasmál se. Pobrečel si. „Bojím se,“ zašeptal. „Víc než kdy dřív.“

Začal psát. Nezastavil se, dokud neskončil.

Všem dotčeným v Oddělení péče o magickou mládež,

jmenuji se Arthur Parnassus. Obracím se na Vás s nabídkou. Získal jsem do svého vlastnictví jistý dům na ostrově Marsyas. Za poslední rok jsem – spolu s několika společníky – učinil tuto nemovitost nejen obyvatelnou, nýbrž i vhodnou k tomu, aby opět sloužila jako domov pro osiřelé magické děti. V příloze najdete fotografickou dokumentaci prací…

A pak udělal to, co jeho desetileté já nemohlo: dopis poslal. Když ho vhazoval do poštovní schránky ve vesnici, zahlédl něco, čeho si nikdy dřív nevšiml, a v žilách mu ztuhla krev. V okně pošty visel plakát rodiny. Chlapec a dívka, oba špinaví blonďáci, se zářivými úsměvy. Po boku měli postavy, které vypadaly jako jejich rodiče. Drželi se za ruce a šli spolu sluncem zalitým polem slunečnic. Pod nimi stála velkými tiskacími písmeny slova, která Arthur znovu a znovu nevěřícně četl.

OCHRANA TVÉ RODINY ZAČÍNÁ U TEBE!

VIDÍŠ NĚCO, ŘEKNI NĚCO!

A pod tím: sponzorováno Oddělením péče o magickou mládež a magické dospělé.

Obrátil se a pospíšil si zpátky k přívozu.

Uplynul měsíc. Pak dva. Pak tři a čtyři a pět. Nezoufal si. Věděl, že je jen otázkou času, než dostanou odpověď.

A pak se jednoho chladného podzimního dne ozval zvonek u dveří.

Na verandě stál muž, v jedné ruce držel kufr, ve druhé aktovku. Byl mladší, než Arthur čekal – bylo mu kolem třiceti – a taky pohledný, vlnité tmavé vlasy mírně pocuchané z plavby na přívozu. Černý oblek měl šitý na míru své štíhlé postavě, kravatu zuřivě červenou a lakýrky obalené prachem z cesty.

Řekl: „Zdravím! Hledám pana Arthura Parnasse.“

Arthur napřáhl ruku. Menší test. „Našel jste ho.“

Muž zaváhal jen krátce, pak mu nabídnutou rukou potřásl. Měl pevný stisk, teplou kůži. Když se pustili, usmál se. „Ach! Jak báječné. Přicházím jako zástupce nejvrcholovějšího managementu Oddělení péče o magickou mládež. Jmenuju se Charles Werner. Jsem tu, abych s vámi probral váš návrh, a máme jeden vlastní. Je trochu… neortodoxní, ale myslím, že by vás mohl zajímat.“

Návnada na háčku. Arthur to věděl. A přesto udělal to jediné, co mohl – ustoupil stranou a pozval Charlese Wernera dovnitř.

Později stál Arthur Parnassus na molu a sledoval blížící se přívoz. Na palubě bylo dítě. První, ale ne poslední. Slunce se klonilo k moři a měnilo vlny v malé, ubíhající hory ohně.

Zoe se vedle něj zeptala: „Bojíš se?“

„Ach,“ řekl, „asi ano, mnoha věcí. Ale tohohle? Ne. Tohohle nikdy. Nemám důvod se bát.“

A v jeho hlavě svůdný šepot: To oni by se měli bát.

Zapudil ten hlas do hlubin své mysli, a jak se přívoz blížil, začal si Arthur Parnassus pro sebe tiše pobrukovat: „Někde… za mořem… čeká na mě jen…“

Jedna

O několik let později, za jednoho teplého červnového rána, otevřel Arthur Parnassus oči a zamračil se. Slunce, které svítilo dovnitř oknem, bylo příliš jasné. Jeho spánkem otupělá mysl se mu snažila nakukat mátožné, děsivé úvahy o tom, že by s tím mohl mít něco společného jistý ďáblův syn. Minulý týden pohrozil, že svrhne Slunce na Zemi, když se dostal do maléru, protože se snažil vnuknout život postavě, kterou po prudké bouřce uplácal z bahna. Arthur ho našel od hlavy k patě upatlaného, dílo už napůl splácané. Když mu Arthur připomněl, že propůjčit život marastu se prostě nedělá, chlapec přislíbil pomstu, a to v podobě planetární anihilace, jak míval ve zvyku.

Takže když se Arthur prudce posadil v posteli, nikdo by mu jeho reakci určitě nevyčítal. Ne že by doopravdy věřil, že by Lucy svrhl Slunce na Zemi, byl však na svého bahňáka dost fixovaný, ačkoli z něj teď už nezbylo nic víc než bahnitá louže.

Při pohledu na budík u postele si však Arthur uvědomil, že konec světa skrze pád Slunce nehrozí; ne, dělo se něco mnohem, mnohem horšího.

Bylo osm třicet dva v sobotu ráno a v domě vládlo naprosté ticho.

Každý, kdo má v péči šest dětí různých tvarů, velikostí a magických schopností, ví, že poležet si v posteli není nic než bláhový sen. Děti – zvlášť tyhle děti – jednoduše nechápou koncept času. Tak kupříkladu včera jim o půl šesté ráno vpadl do ložnice amorfní zelený flek, aby jim pisklavým hlasem z plných plic nadšeně oznámil, že náhodou vyprskl nosem inkoust, což nevěděl, že umí. „Nestrčil jsem si do něho pero ani nic takového. Proč stříkám na všechny strany inkoust? Ach, božínku, myslíte, že se stávám mužem? A jak se dá smýt inkoust ze stropu?“

To přirozeně vedlo k debatě se závěrem, že inkoust je známkou puberty, nad čímž se kaňkovitý klučina napřed ušklíbl, vzápětí ale otočil a zeptal se, jak by vypadal s knírem a chlupatou hrudí. Než se konečně uklidnil, zabloudily k nim další tři děti a to ještě nebylo ani šest ráno.

Arthur si všiml – ve svých pětačtyřiceti letech – že šest ráno přichází mnohem dřív, než byl zvyklý. Když se protahoval, jeho klouby protestovaly a praskaly, a světlé vlasy (s každým dnem šedivější a šedivější) mu trčely na všechny strany. Protáhl si bosé prsty u nohou, přičemž mu báječně luplo v zádech. Jak ho opouštěly poslední zbytky spánku, pročišťovalo se mu i myšlení.

Kde byly děti?

Otočil se k hrbolu na posteli vedle sebe. Zpod vysoko vytažené přikrývky čouhaly jen řídnoucí hnědé vlasy a ozývalo se tiché pochrupování. Zatřásl tím hrbolem a pohlédl na dveře do pokojíku připojenému k tomu jejich. Zely dokořán. Jeho obyvatel – ničitel sluncí – byl pryč. Zbyly po něm jenom napůl ustlaná postel, ponožky na podlaze (každá jiná) a popraskané gramofonové desky na stěnách.

„Co je?“ zamumlal hrbol. „Ne, babi, nechci ti pomoct hledat brambory.“

„Linusi,“ řekl Arthur a znovu hrbolem zatřásl. „Vzbuď se. Něco je špatně.“

Málem vypadl z postele, když Linus Baker vystřelil do sedu, pyžamo zválené a vlasy jako vrabčí hnízdo, a rozhlédl se divoce kolem. „Kdo to byl?“ zvolal. „Kdo ukradl babičce ze sklepa brambory?“ Zamrkal. „Nevím, proč jsem to zrovna řekl.“ Poplácal se po kulatém břichu. „Muselo se mi něco zdát. Tak to dopadá, když si dám před spaním zákusek.“ Nechal ruku klesnout a zamračil se. „Arthure? Proč na mě tak civíš?“

„Zbožňuju tě,“ řekl Arthur a myslel to naprosto vážně.

„Ach,“ řekl Linus a celý zrudl. „Jo, no. Já to náhodou cítím stejně. Proto jsi mě vzbudil? To je hezké, ale – proč svítí slunce tak jasně? Kolik je hodin?“

„Půl deváté.“

Linus vytřeštil oči. „Ráno? Nemožné! Děti by nám nikdy nedovolily spát tak dlouho. Rekord je šest čtyřicet dva, a to jenom proto, že spaly u Zoe. A i tehdy se vrátily a vzbudily nás.“ Pospíšil si ke dveřím a z háčku sebral jejich modré župany. „Co děláš u všech všudy pořád v posteli? Musíme je jít hledat!“

Arthur vstal a rychle se pohnul. Ale místo aby přijal od Linuse župan, vzal jeho tvář do dlaní a hluboce ho políbil, k čertu s páchnoucím ranním dechem. Linus pomalu, omámeně zamrkal a Arthur doufal, že to tak bude vždycky.

„Za co to bylo?“ zeptal se Linus.

„Prostě proto, že můžu.“

„Chápu. Mohl bys to klidně udělat znovu, kdybys chtěl.“

„Mohl bych?“ Arthur se předklonil, aby přesně to udělal.

Na obličej se mu však připlácla ruka a jemně ho odstrčila. „Mohl bys,“ řekl Linus, „nebo bychom mohli jít a podívat se, proč nám dovolili spát tak dlouho. Přísahám, že jestli si domů přivedli dalšího zvířecího kamaráda, čeká nás dlouhá rozprava.“

„Posledně to nebylo tak zlé,“ namítl Arthur, vzal si župan a vklouzl do něj.

Linus se zašklebil. „Ta ještěrka byla velká jako Kalliopé a pokusila se mi sežrat polobotky.“

„A ty sis s ní poradil s obvyklou grácií a suverénností, zaječel jsi a vynadal jí do škrtičů.“

„Vím, žes v nějakém bodě nabyl dojmu, že jsi zábavný. A taky jsi, ale teď není na legrácky čas. Je čas panikařit.“

„Třeba se nic neděje a my reagujeme přehnaně,“ nadhodil Arthur ve snaze být aspoň trochu rozumný.

Linus protočil oči. „Víš stejně dobře jako já, že v jejich případě není žádná reakce přehnaná. Pamatuješ, když Talia… Kde je Kalliopé?“

Kalliopé, takzvané sémě zla. Kočka, ale taková, že žádnou podobnou Arthur ještě nikdy neviděl. Nebylo to její velikostí – díky nádherné huňaté srsti vypadala mnohem větší, než ve skutečnosti byla – ani zbarvením, kteréžto bylo převážně černé s bílým chomáčkem na hrudi. Ne, jinačí ji dělaly její zářivě zelené oči. Pozorovaly, neustále pozorovaly, zatímco dozajista plánovala skon každého, kdo jí připadal nehodný její společnosti. Ačkoli Arthur věděl, že lidé mají sklony připisovat mazlíčkům lidské vlastnosti a vychvalovat jejich inteligenci („On je tak chytrý! Zvládá to, co jsem se ho snažil šest měsíců naučit!“), Kalliopé byla něco dočista jiného. Kdyby Arthur nevěděl, že je to nemožné, myslel by si, že jim rozumí. Jak ale bylo u jejího druhu zvykem, vše si dělala po svém a ostatní ignorovala.

Většinu nocí ležela stočená do klubíčka v jejich posteli a předením je varovala, aby se neopovážili pohnout nohama třeba o jediný centimetr. Teď ale bylo její místo prázdné; nechala po sobě jenom černé chlupy na dece, kterou jí Sal upletl. Když jí deku dal, mňoukala Kalliopé radostí tak hlasitě, že to bylo slyšet po celém domě.

„Musí být s nimi,“ řekl Arthur. „A pokud ano, pak jsou určitě v pořádku. Nedovolila by, aby se jim něco stalo.“

„Tak to máš pravdu,“ uznal Linus. „Lituju každého, kdo by se jim pokusil zkřivit vlásek na hlavě, když je poblíž. Asi dost bolí, když ti kočka vyškrábe oči.“

V dlouhé chodbě vládlo ticho. Dveře do ložnic všech dětí zely dokořán a pokoje byly prázdné. V tom Salově stál u okna psací stůl, psací stroj schovaný v dubové skříňce s monogramem, kterou mu Arthur s Linusem darovali k Vánocům. Chaunceyho pokoj voněl slabě solí, podlahu totiž pokrývala teplá mořská voda, kterou sem z oceánu pumpovaly ohřáté trubky. U Phee visely ze stropu tucty rostlin a na stěnách byl namalován les, a to rozličnou úrovní talentu, všechny děti totiž přispěly svým dílem: Lucyho stromy připomínaly kostlivce, zatímco ty Taliiny zelenou cukrovou vatu na hnědých tyčkách. A když už byla řeč o Talii, ačkoli se to zdálo zvláštní, v pokoji zahradní trpaslice žádné rostlinstvo nebylo; místo kvetoucích šlahounů visely na všech stěnách korkové nástěnky s úžasnou sbírkou zahradního nářadí. A v neposlední řadě tu byl i poklop ve stropě vedoucí do podkroví, kde si jistý vyvern postavil několik hnízd. Arthur vylezl nahoru po žebříku, který se z poklopu spouštěl, a nakoukl do šera. Theodorovo hnízdo: přikrývky, ručníky a cihla, do které byl tři týdny zamilovaný. Ale žádný vyvern.

Arthur nechtěl panikařit, skutečnost, že nevěděl, kam se děti poděly, však způsobila, že mu srdce sevřel ledový stisk. Zoe by je varovala, kdyby se někdo pokusil dostat na ostrov bez pozvání, Arthura to ale moc neuklidnilo.

„Máš něco?“ zavolal Linus zdola.

„Ne,“ odvětil Arthur a začal lézt dolů.

„Kde můžou být? Neodešli by bez zeptání, takže to není tak, že by –“

Žuchnutí v přízemí, následované hlasitý břinknutím.

„Kuchyň,“ řekli Arthur a Linus společně.

Jak se Arthur s Linusem blížili ke schodům do přízemí, uklidnili se. Když nakoukli přes zábradlí, spatřili na posledním schodu sedět Phee. Ohnivě rusé vlasy měla stažené do volného culíku a za zády se jí třepotala křídla. Lesní víla měla na sobě šortky a zelené tílko, bledá ramena posetá pihami. Krátce po dvanáctých narozeninách dost povyrostla, tak trochu jako jeden z jejích stromů.

Před ní stál Chauncey, amorfní zelený chlapec s chapadly namísto paží, přísavky po celé jejich délce. Z vršku hlavy mu vyrůstaly tenké, asi třicet centimetrů dlouhé stopky s očima na konci, které vzrušením poskakovaly nahoru a dolů. Na sobě měl pršiplášť, stažený buďto v pase, nebo kolem hrudníku, a Arthurovi s Linusem netrvalo dlouho zjistit proč.

„Myslíš, že to slyšeli?“ zeptal se Chauncey, hlas jako když tlustou, mokrou houbu ždímete do kovového kyblíku.

„Ššš,“ řekla Phee. „Ne tak nahlas.“

Jeho stopky se smrskly, až mu oči spočinuly na vršku těla, vykulené a nemrkající. „Myslíš, že to slyšeli?“ zašeptal.

„Nejspíš ne,“ řekla Phee a zatahala za spodní lem jeho pláště. „Oba chrápou, takže si nemyslím, že by něco slyšeli.“

Linus vedle něj zafuněl a Arthur se sotva pokusil skrýt úsměv.

„Ach,“ řekl Chauncey. „Já taky chrápu?“

„Jsi kluk, takže asi jo. K čemu ten pršiplášť?“

Pyšně se nafoukl. „Plníme tajnou misi. Všichni vědí, že když plníš tajnou misi, musíš se obléct takhle.“ Zvedl si límec pláště. „Tajný agent Chauncey k tvým službám.“

„Myslela jsem, že chceš být pikolík.“

„Můžu být obojí,“ opáčil. „Můžu zachránit svět a taky ti odnést zavazadla. Tomu se říká práce v utajení. Četl jsem o tom v knížce.“ Jeho oči se obrátily o 360 stupňů. „Můžu ti říct něco, co jsem nikdy nikomu jinému neřekl?“

„Jasně,“ souhlasila Phee. „O co jde? Jsi v pořádku?“

Mávl chapadlem. „Jo, mám se dobře. Ne, ne jenom dobře. Mám se znamenitě.“

Linus něžně dloubl loktem do Arthura. „Slyšíš?“ pošeptal mu vzrušeně. „Moje lekce k rozšíření slovní zásoby fungují.“

„Znamená to mající vynikající jakost,“ vysvětloval Chauncey, když se zadívali zpátky dolů.

Phee se zasmála. „Co jsi mi chtěl říct?“

„No jo,“ řekl Chauncey. „Stalo se ti někdy, že jsi šla lesem a našla na zemi šišku a nebyl tam nikdo, kdo by ti řekl, že tu šišku nesmíš sníst?“

„No, jasně. Ale –“

„Ach, božínku,“ vydechl Chauncey. „Mně taky! Bál jsem se, že jsem jediný. Hned je mi líp.“

„Tys… tu šišku snědl?“

„Snědl,“ prohlásil Chauncey pyšně. „Hádej, jak chutnala.“

„Nemám nejmenší tušení.“

Chaunceyho oči se naklonily až těsně k Pheeině tváři. „Pamatuješ, jak se Talia snažila upéct pekanový koláč, ale protože jsme neměli pekanové ořechy, použila místo nich medové bonbóny, takže v koláči bylo nakonec tolik cukru, že nám Linus řekl, že nám z toho uhnijí zuby, ale my ho stejně snědli a pak jsme tři dny nespali, protože jsme všichni cítili vůni barev?“

„Takhle ta šiška chutnala?“ zeptala se Phee a zamračila se.

„Ne, prostě se mi ta historka líbí. Šiška chutnala hnusně a trvalo věčnost, než jsem ji rozžvýkal.“

Phee si odkašlala a znělo to, jako by se ze všech sil snažila nesmát. „Tys… ji snědl celou?“

Chauncey mrkl, napřed levým okem pak pravým. „A-ano? Proč?“

„Samičí šišky obsahují jedlá semena, kterým se říká piňolky,“ vysvětlila. „Chutnají nasládle, tak trochu ořechově. V Itálii z nich dělají sušenky.“

Chaunceyho kůže ztmavla do barvy jehličí. „Chceš tím říct, že jsem snědl holku? Ach ne.“ Zvedl chapadla a zaklonil hlavu. „Já nechtěl! Já na ni spadl a ona mi prostě… vlezla do pusy?“

„Panebože,“ hlesl Linus. Pak: „Ani slovo, Parnassi. Ani jediné slovo.“

„Takhle ne,“ řekla Phee. „Rostliny mohou být kluci nebo holky, ale ne tak jako ty a já. Jsou živé, ale jinak. Spousta rostlin je hermafroditní, což znamená, že jsou zároveň kluci i holky. Jako růže a lilie. Když říkám, že šiška je samičí, prostě tím myslím, že právě z ní pochází semena.“

Chauncey zamrkal. „Áááách. Už rozumím. Takže když jím šišky, není to, jako bych jedl lidi.“

„Ehm. Ne?“

„Ach, díkybohu.“ Odvrátil se a jeho kůže zesvětlala do hráškově zelené. „Už tak se mě lidi bojí víc než dost.“

„Tak to ne,“ zamumlal Linus a chystal se vykročit ke schodišti.

Arthur ho vzal něžně za zápěstí, přitáhl ho zpátky a zavrtěl hlavou.

Linus rozzlobeně zkroutil ústa. „Nedovolím, aby si Chauncey myslel –“

„Já vím,“ řekl Arthur tiše. „Ale dejme šanci Phee.“

Phee se napřáhla, zatahala Chaunceyho za pršiplášť a obrátila ho k sobě. Objal ji chapadly a složil si oči na vršek její hlavy. „Stalo se něco?“

Chauncey si povzdychl. „Možná.“

„Chceš o tom mluvit?“

„Možná.“

„Nemusí to být hned, zvlášť pokud nejsi připravený.“ Hladila ho po zádech.

„Je to hloupost,“ zamumlal. „Přijela jedna žena. Měla celých sedm kufrů. A,“ pokračoval zasněně, „pan Swanson,“ hlavní hotelový poslíček, jeho hrdina, „měl práci s jiným hostem, takže jsem jí šel pomoct.“

„To zní jako ty,“ řekla Phee.

„Jenže když jsem se nabídl, že jí zavazadla odnesu, začala ječet, že se jí ten mořský slimák snaží ukrást věci.“

„Mořský slimák?“ řekla Phee. „Prosím tě. Takové štěstí by ji nepotkalo.“

„Že jo?“ odpověděl Chauncey a vymanil se z jejího objetí. „Pan Swanson ji slyšel a přišel k nám. Myslel jsem si, že se jí postará o zavazadla místo mě, ale víš, co udělal?“

„Co?“

„Prohlásil, že lidi jako ona nejsou v našem skvělém hotelu vítaní, a vyhodil ji!“

„Páni,“ řekla Phee a zdálo se, že to na ni udělalo stejný dojem jako na Arthura. „Vsadím se, že ji to namíchlo.“

„Myslel jsem, že snad vybuchne,“ řekl Chauncey. „Pak pan Swanson řekl, že je čas na oběd, a dali jsme si sendviče a on mi pověděl o všech ostatních poslíčcích, se kterými se kdy setkal.“

„Ale,“ ponoukla ho Phee.

„Ale,“ řekl Chauncey, „já to prostě nechápu. Snažím se jenom pomáhat. Nemůžu za to, jak vypadám. Nemůžu za to, že jsem –“

„Sakra fešák?“ doplnila Phee.

Chauncey na ni hleděl s ústy dokořán. „Co.“

„Jsi fešák,“ prohlásila. „A ještě něco lepšího, jsi jedinečný. Ještě nikdy jsem nepotkala nikoho, jako jsi ty. Tvoje oči? Fíha. Jsou bezva. Myslíš, že někomu z nás by pršiplášť sekl tak jako tobě? Pamatuješ, jak legračně jsem vypadala, když jsem si zkoušela tvoji čepku poslíčka? Ale když si ji nasadíš ty, chci si sbalit kufr jenom proto, abys mi ho mohl odnést, i když se nikam nechystám.“

„Se zavazadly to fakt umím.“

„To teda jo,“ souhlasila. „Nemůžu ti tvrdit, že už se to nikdy nestane. Ale stačí, když si připomeneš, že vina je na jejich straně, ne na tvojí.“

„Nejsem netvor,“ řekl Chauncey.

„Kdepak,“ potvrdila Phee. „Jsi Chauncey. Ten nejlepší Chauncey, jakého znám.“

„A jsem sakra fešák.“

„Po čertech.“

„A můžu sníst všechny šišky, které chci, protože to nejsou lidi.“

„I když při kadění to asi moc fajn pocit nebude.“

„Moje kadění je vždycky fajn, žádný strach!“

Z kuchyně se ozvala další rána a malý ďáblík začal klít tak peprně, že se podobné výrazy určitě nemohl naučit tady v domě. „U shnilých oslích varlat!“

„Pojď,“ zašeptal Arthur a odtáhl Linuse kousek zpátky chodbou. Zastavili se před Salovým pokojem. Arthur mrkl na Linuse, zvedl paže nad hlavu, jako by se protahoval, a ze všech sil zazíval. Zvýšil hlas – tak, aby se nesl chodbou a dolů ze schodů – a řekl: „Páni, to jsem se dobře vyspal. Není to tak, drahý Linusi?“

„Rozhodně!“ Linus skoro křičel. „Ani trochu se nebojím toho, v jakém stavu najdeme naši kuchyň, a soustředím se jenom na to, jak odpočatý se cítím!“

Oba museli potlačit smích, když Chauncey zaječel: „Na bojová stanoviště! Na bojová stanoviště! Slepice se vracejí do kurníku!“

Další břinkot z kuchyně a Lucyho výkřik: „Ale my ještě nejsme hotoví! Přiškrťte slepice!“

Když se Arthur a Linus objevili nahoře na schodišti, Phee a Chauncey se na ně zdola zubili jako dvě neviňátka.

„Dobré ráno,“ řekl Arthur vesele, když se s Linusem vydali dolů ze schodů. „Phee, Chauncey, spali jste dobře?“

„Moc dobře,“ zabublal Chauncey. „A co je ještě lepší, neděláme nic nelegálního!“

„Ještě ne,“ dodal Linus.

Arthur a Linus postupně objali Phee a Chaunceyho a obě děti se na ně přitom vší silou pověsily. Nakonec Linus pohlédl na Arthura a řekl: „Zdá se, že jsme dneska nějak zaspali. Vy dva o tom asi nic nevíte, co?“

„Kdo, my?“ zeptala se Phee a zatřepotala řasami.

„Nemáme tušení, o čem je řeč,“ opáčil Chauncey.

„Hm,“ odtušil Arthur. „No, asi bychom měli začít s přípravou snídaně. Linusi, co kdyby ses podíval, kam se poděly ostatní děti, a já půjdu do kuchyně a –“

Phee a Chauncey si pospíšili ke kuchyňským dveřím a zatarasili cestu. „Nemůžete,“ prohlásila Phee. „Je tam… obsazeno.“

Arthur viděl, jak se za okýnky vysoko ve dvoukřídlých dveřích mihly ještěří šupiny a něco jako metlička sevřená v drápech. Vzápětí se v jednom z okýnek objevila pěkná tvář a vykulila na ně oči. O vteřinu později Sal zase zmizel a Lucy zavřískl: „Co tím myslíš, že jsou hned za dveřmi?“

„Tohle bude takový malér,“ ozvala se Talia někde z dohledu. „Jak se ti podařilo dostat těsto na strop?“

„Mířil jsem,“ odsekl Lucy. „Jak jinak?“

„Ach ne!“ zvolal Chauncey hlasitě. „Právě jsem si vzpomněl, že si potřebuju s Arthurem a Linusem o něčem promluvit! Vlastně o spoustě věcí!“

„Jmenuj dvě,“ vybídl ho Linus a založil si paže na hrudi.

„Brambory a Portugalsko,“ vyhrkl Chauncey pohotově.

„Co je s nimi?“ zeptal se Arthur.

„Nemám nejmenší tušení,“ přiznal Chauncey a celý schlípl. „Promiň, Phee. Snažil jsem se.“

„Rozhodně… o něco,“ souhlasila Phee. „No, naše krytí je v tahu, tak ať to máme co nejrychleji za sebou.“ Nevraživě se na Linuse a Arthura zadívala. „Vymysleli jsme to společně, takže jestli dáte někomu zaracha, budete ho muset dát nám všem.“

„To zní vážně,“ řekl Arthur seriózním hlasem.

„Trochu mi to dělá starosti,“ podotkl Linus.

„Zadržte, prosím,“ řekla Phee. Popadla Chaunceyho za chapadlo a společně pomalu zacouvali do dveří. Ačkoli se ze všech sil snažili přístup do kuchyně uhájit a dveře pootevřeli jen natolik, aby jimi proklouzli, Arthur s Linusem z kuchyně přesto něco zahlédli, aspoň kousek.

Když se lítačky opět zavřely, Linus prohodil: „Co byla ta věc na stěnách?“

„Vypadalo to na kečup,“ zkonstatoval Arthur. „Není to báječné?“

„My dva zjevně pojímáme význam toho slova velmi rozdílně.“

„Možná si prostě potřebuješ rozšířit slovní zásobu,“ škádlil ho Arthur.

Uvnitř, tlumené hlasy. Patřily však šesti dětem, které byly, kým byly, pojem „tlumené“ tak nejspíš úplně neodpovídal.

„Oni to vědí!“ zakřičel Chauncey šeptem. „Stojí přímo tam a vědí všecko. Jsme ztraceni.“

„Lucy,“ řekla Phee. „Co jsi k čertu provedl s těmi pulty?“

„Nedařilo se mi rozklepnout vajíčka,“ vysvětlil Lucy. „A pak se objevila Kalliopé, takže teďka máme na podlaze pěkné lepkavé otisky tlapek.“

„Jak to, že jsou i na stropě?“ užasl Chauncey.

„Když jsem odměřoval máslo, náhodou jsem obrátil gravitaci.“

„Ach,“ odvětil Chauncey. „To dává smysl. Určitě se to stává spoustě lidí, vaření je dřina.“

Theodore hlasitě zaštěbetal a Sal řekl: „Theodore má pravdu. Měli bychom za ten svinčík, co jsme nadělali, převzít odpovědnost.“

„Ty jsi žádný svinčík nenadělal,“ namítla Talia. „To Lucy. A taky já, protože mi nepřipadalo fér, aby tu byl jediným ničitelem vajec.“

„Já jsem nic neničil. Snažil jsem se ti jedno dát, abys ho mohla rozklepnout, a tys ho hodila na stěnu!“

„Ne,“ odmítl Sal. „Jsme v tom všichni společně.“

„Jo,“ souhlasil Chauncey. „Ať dostaneme zaracha všichni. Kdo je se mnou? Proč nikdo nezvedá chapadla?“

Theodore dvakrát cvakl v hrdle, pak vyrazil hluboké zavrčení a děti vybuchly smíchy. „Jo, Linus by to udělal, že jo?“ řekla Phee. „Vsadím se, že by u toho navíc celý zrudl.“

Linus tiše zafuněl. „No teda.“

„Opravdu se trochu červenáš,“ pošeptal mu Arthur. „Že bys byl nemocný, drahý Linusi?“

„To kvůli tobě si myslí, že jsou zábavní.“

„Phee,“ řekl Sal, „nějak je zabav, než to tu dokončíme. Všichni ostatní, ukliďme tu, jak nejlíp to půjde. Čím rychleji se do toho dáme, tím dřív budeme hotoví.“

Phee proklouzla dvoukřídlými dveřmi ven a nasadila široký úsměv. „Ahoj!“ řekla, jako by neslyšeli každé slovo. „Děkujeme za vaši trpělivost. Moc si jí vážíme.“

„Skvělé,“ řekl Arthur. „Takže už můžeme do kuchyně?“

„Ehm,“ řekla Phee a ohlédla se přes rameno. „Ještě… ne? Ach! Zrovinka jsem si vzpomněla, Linusi, chtěla jsem se vás zeptat na něco moc, moc důležitého. Na nic jiného poslední minutu nebo tak nějak nemyslím.“

„Čekáme se zatajeným dechem,“ ujistil ji Arthur.

„Správně,“ řekla Phee. „Takže. Ehm.“ Trhla sebou, když v kuchyni něco zařinčelo o zem. Než k tomu Arthur mohl něco říct, Phee vyhrkla (dost hlasitě): „Vaše orgány!“

Linus zasténal. „Už zase? Kolikrát ještě musím Talie opakovat, že ať už řekne cokoli, nepodepíšu žádost, aby mě neresuscitovali, a neudělím jí svolení, aby si mohla nechat moje játra, ledviny a plíce. Nevím, odkud vzala nápad, že moje orgány prospějí jejím růžím, ale rozhodně jim neprospějí.“

„Řekla jsem jí to samé,“ souhlasila Phee, „a pak jsem jí připomněla, že je to stejně jenom otázka času, takže. Vyhrají všichni!“

Arthur ztišil hlas. „Slyšeli jsme tě mluvit s Chaunceym.“

Phee se neklidně ošila. Ze všech dětí představovala Phee největší záhadu. Milovala své bratry a sestru a plně je podporovala. Arthur věděl, že je soucitná, laskavá a nemálo pichlavá. Přesto stále obtížně přijímala komplimenty a špatně snášela být středem pozornosti. Při jednání s ní jen těžko hledal správnou rovnováhu: když zašel příliš daleko, uzavřela se, mávla rukou a změnila téma. Dal si za cíl aspoň jednou denně jí říct, jak moc je na ni pyšný.

„O nic nejde. Chauncey si potřeboval promluvit a já jsem zrovna byla k mání. Každý by udělal to samé.“ Pokrčila rameny a odvrátila pohled.

„Možná,“ připustil Arthur. „Za mnou ale Chauncey nešel. Nešel ani za Linusem a ani za nikým jiným. Šel za tebou, Phee. Svěřuje se ti se svým štěstím, ale i se svými problémy.“

„Neměl by problémy vůbec mít,“ odsekla Phee. „Myslela jsem si, že se věci obrátí k lepšímu. Říkali jste to.“ Než mohli odpovědět, zplihla. „Promiňte,“ zamumlala. „To není fér.“

„Rozhodně to je fér,“ prohlásil Linus, „protože jsme to opravdu říkali. A přál bych si, abych ti mohl dát lepší odpověď, než že tyhle věcí potřebují čas. Je mi to líto.“ Vzal ji za ruku.

Phee k Linusovi vzhlédla a Arthura zasáhla něha v jejích očích, puklina v mocné zbroji. Čas od času jim prokázala čest a odhalila dívku pod povrchem, a on si těch okamžiků cenil stejně jako Theodore svých knoflíků. „Děkuju, Linusi. Jste fajn.“

Stiskl jí ruku. „Pro tebe cokoli. A teď už nás pustíš do kuchyně, nebo –“

Než ale mohl dokončit větu, Lucy s nespoutaným nadšením zaječel: „Ty umíš chrlit oheň? No páni, Theodore! Spalme všechno na popel!“

„A to je znamení pro nás,“ řekl Arthur.

„Takhle to dopadne, když si člověk přispí,“ brblal Linus. „Sotva si řekneš, jak hezky sis odpočinul, někdo začne dštít oheň.“

Dvě

Arthur rozrazil dveře do kuchyně tak prudce, až bouchly do zdi. Konverzace rázem ustala avšichni strnuli.

Zaprvé tu byl Lucy, který přes kuchyni vlekl židli, jazyk soustředěně vystrčený mezi zuby. Zorničky měl rudě obkroužené (jak se často stávalo, když vyváděl něco potenciálně nebezpečného) azkroucené lokny po stranách hlavy připomínaly černé růžky. Na sobě měl růžovou zástěru svolánky apod ní roztřepené plátěné šortky avolné bílé triko.

Pak tu byla Talia, malá, podsaditá zahradní trpaslice, která vrukách držela aspoň tucet vajec. Na hrudi jí ležel naducaný bílý plnovous, konec stočený do malé smyčky. Na hlavě měla posazenou červenou čepici se špičkou překlopenou doleva ado čela jí padal chomáč bílých vlasů. Oblečená byla do modrého kabátku ahnědých kalhot sčerným opaskem ačerné pracovní boty, vysoké až po kolena, si něčím zapatlala, snad žloutkem. Odhalenou kůži – na tváři ana rukách – měla snědou, což jen dokazovalo, že tráví dlouhé hodiny vzahradě. Její třešňově rudé rtíky se nyní zkroutily do Oamodré oči se přivřely.

Ataky Sal, jejich místní měňavec, který se uměl vokamžení proměnit zchlapce vmalinkatého chlupatého psíčka. Ve svýchpatnácti letech byl Sal nejstarším dítětem na ostrově aostatní kněmu vzhlíželi. Dříve zamlklý chlapec dával stále víc vyniknout svému já ačím dál častěji používal svůj hlas ke sdělení slov, která přenášel na papír akterá dokázala uchvátit každého, komu se poštěstilo si je přečíst. Byl vysoký – kjejich mrzutosti byl už stejně vysoký jako Linus – apřestože byl puberťák (astěžoval si na fleky na nose ana čele, ačkoli jich měl pomálu), jeho duše byla stará ajeho tmavým očím téměř nic neuniklo. Ion si vzal šortky – hnědé – akošili skrátkými rukávy alímečkem – žlutou – aperleťovými druky, které ladily sjeho tmavě hnědou kůží. Vposlední době si nechával narůst delší vlasy aZoe ho naučila, jak je má svinout audržovat.

Chauncey seděl vkyblíku na podlaze vedle Sala ana šošolce mezi očními stopkami měl mýdlovou bublinu. Na pultě nad ním, vblízkosti dřezu, dřepěla jejich machiavelistická kočka Kalliopé, nebezpečně švihala ocasem, olizovala si těsto zpravé přední tlapky anetečně zírala na Arthura.

ATheodore, který votevřené tlamičce stavěl všem na odiv řady ostrých vyvernských zubů. Stál na podlaze, křídla roztažená ahlavu zakloněnou, azúzkých nozder mu stoupal dým. Když spatřil Arthura, sklapl čelisti aspolkl to, co se zněj chystalo vyrazit ven. Vzápětí si odříhl černý kouř azačal zběsile mávat křídly vmarné snaze zamést důkazy.

„Ehm,“ řekl Lucy. „Můžu to vysvětlit?“

„Můžeš?“ zeptal se Arthur mírně, zatímco Phee aLinus se nahrnuli dovnitř za ním. „Protože podle mě to znělo, jako bys naváděl Theodora ktomu, aby něco podpálil.“

„Přesně to jsem dělal!“ potvrdil Lucy. „Vy mě tak dobře znáte. Tuhle židli nepotřebujeme, že ne? Je Linusova, ale on říkal, že při jídle rád stojí.“

Linus si odfrkl. „Nic takového jsem neřekl.“

„Theodore?“ oslovil ho Arthur. „Je to pravda? Umíš dštít oheň?“

Vyvern pohlédl na Sala aten přikývl. Theodore začal cvakat avrčet, rozpínal křídla apohyboval hlavou nahoru adolů. Arthur pozorně poslouchal, zatímco mu Theodore vysvětloval, že když se před několika dny vzbudil, vhrudníku mu zářilo, jak to nikdy dřív necítil. Zpočátku to ignoroval, ale začalo ho ztoho svrbět po celém těle, jako by vibroval. Nezmínil se otom, poněvadž si myslel, že to přejde samo od sebe.

Až dneska ráno, když se po probuzení protáhl azívl, vydechl trošku ohně. Cvakáním ašvitořením dodal, že to nebolelo, naopak to bylo fajn, jako by si protáhl ztuhlý sval. Zaštěbetal otázku, na kterou však Arthur – přes všechno, co viděl aprožil – neznal odpověď.

„Já nevím,“ řekl aklepal si na bradu. „Byl jsem toho názoru, že ačkoli jsou vyverni příbuzní draků, oheň chrlit nedokáží. Linusi? Slyšel jsi někdy ovyvernovi, který by dštil oheň?“

„Ne,“ odpověděl Linus někde za ním. „Pravda, Theodore je jediný vyvern, kterého znám, ale myslel jsem, že se unich schopnost produkovat oheň nevyvinula. Souvisí to nějak stím, že postrádají žlázu, která vyměšuje olejovitou směs nezbytnou kzážehu.“

„Je zelený,“ ozval se Chauncey zkyblíku. „Jako já.“

„Zelený oheň,“ pravil Arthur. „Umíš ho kontrolovat?“

Theodore chvíli váhal, pak kývl.

Arthur krok ucouvl ařekl: „Předveď mi ho, jestli se na to cítíš.“

Theodore pyšně vykročil na dvou nožkách adrápky zacvakaly opodlahu, jak se zatočil vkruhu, zjevně dychtivý. Mávl pravým křídlem, aby je přiměl ustoupit adát mu víc prostoru. Linus se pokusil namítnout, že předvádět kousky sohněm uvnitř možná není nejlepší nápad, byl ovšem rychle přehlasován, když na něj všichni (ato včetně Arthura) zabučeli. Načež jim Linus připomněl poslední ohnivou událost, kníž došlo uvnitř (Taliiny narozeniny; příliš mnoho svíček, příliš málo hasičáků). „Aproto si myslím, že bychom měli raději jít ven –“

Aprávě vtu chvíli zaklonil Theodore hlavu apřivřel oči. Po černých šupinách mu od ocasu ktemeni přeběhlo třpytivé světlo. Když Theodore otevřel tlamu, ucítil Arthur konejšivě známý kouř aplameny, načež zTheodora vytryskl aspoň metr apůl dlouhý asilně žhnoucí proud zeleného ohně. Trvalo to jen několik vteřin, pak oheň zhasl, Theodore však byl sám se sebou náramně spokojený, nadouval hrudník aposkakoval znožky na nožku, zatímco mu zčelistí unikal kouř.

Jeho spokojenost však trvala jen do chvíle, než vzplál nad stolem zavěšený transparent. Arthur se prudce otočil, zvedl ruku anasál oheň do své dlaně. Vytvořil zněj praskající kouli, která zhasla, když okolo ní sevřel prsty.

„Dobrá práce, Theodore,“ pochválil ho Arthur, náležitě ohromený.

„Znovu!“ zaječel Lucy azvedl pěsti do vzduchu. „Znovu!“

„Aprávě proto nechrlíme oheň uvnitř vdomě,“ prohlásil Linus srukama vbok. „Nemůžete prostě… Není to…“ Zamračil se. „Proč na té ceduli nad stolem stojí HODNĚ ŠTĚ?“

„Má tam stát ‚hodně štěstí‘,“ řekl Sal apodrbal se vzadu na krku.

„‚Hodněště‘ se mi líbí víc,“ rozhodla Talia avysypala svá vajíčka do kyblíku, na což Chauncey zareagoval prohlášením, že sedí na vejcích. „Zní to pitomě aúžasně, jako Lucy.“

„Hodněště!“ zahulákal Lucy.

„Já věděla, že to skončí katastrofou,“ zamumlala Phee.

„Ach ne,“ zašeptal Chauncey, kolem kterého se na hladině pohupovala vejce. „Co teď zazpíváme? Hodně štěstí zdraví jenom shodněště prostě nefunguje. Hodněštěěěěěěéééé. Vidíte? Nezní to jako nic.“

Linus zavrtěl hlavou. „Dneska nikdo narozeniny neslaví. Jako další přijde na řadu Chauncey vsrpnu.“

Arthur zavřel oči, protože mu najednou došlo, oco tu jde. Nepořádek vkuchyni – protože, ano, stěny istrop zdobily těsto aotisky tlapek – byl jen malou cenou za to, co děti samy od sebe udělaly.

Zase oči otevřel, když Sal řekl: „Dneska máte narozeniny vy, Linusi.“

Linus se zasmál aodpověděl: „Cože? Ovšemže ne. Já mám narozeniny v…“ Tiše pohyboval rty aodpočítával na prstech. „Počkat. Co je dneska za den?“

„Osmý červen,“ zamumlal Arthur. „Tvoje narozeniny.“

„Moje…“ Linus se rozhlédl po kuchyni. Transparent snápisem HODNĚ ŠTĚ pořád trochu doutnal, stůl pod ním byl ale prostřený. Uprostřed stolu smaženina: talíře se spálenými párky, připálenou slaninou, smaženými vajíčky (ato včetně skořápek) apečenými fazolemi stále ve tvaru, vjakém byly vyklopeny zplechovky, rajčata ahouby zTaliiny zahrady astoh toustů, všechny nahlodané jistým dítětem sještěřími předky.

„Tohle jste udělali pro mě?“ zašeptal Linus srukou na hrdle.

„Byl to můj nápad,“ ozvala se Talia. „Nemáte zač.“

„Ale pomohli jsme všichni,“ řekl Sal, zatímco mu Theodore šplhal vzhůru po boku, aby se jako obvykle usadil na jeho rameni. „Všichni plnili nějaký úkol.“

„Phee ajá jsme stáli na hlídce,“ vysvětlil Chauncey aoči mu přitom poskakovaly. „Vedli jsme si skvěle, takže není zač.“

„To jste nemuseli,“ řekl Linus svodovým úsměvem.

„Nejde jenom ovaše narozeniny,“ řekla Talia, vzala ho za ruku avedla ho ke stolu. Lucy mu přistrčil židli tak prudce, že ho nabral zezadu do nohou, čímž ho donutil tvrdě dosednout.

„Aoco ještě?“ zeptal se Arthur, sebral Salovi smeták apokynul dětem, ať zaujmou místa ustolu. Úklid mohl počkat. Chauncey vylezl zkyblíku aoznámil, že dneska už se sezením na vejcích skončil, ale zítra by si to rád vyzkoušel znovu.

„Je to ivečírek na rozloučenou,“ řekla Phee.

Arthur se zastavil uspíže. Zhluboka se nadechl, schoval do ní smeták aotočil se zpátky. Všichni už seděli: Linus na jednom konci stolu, Lucy, Phee aTalia po jeho pravici, Chauncey, Sal aTheodore po jeho levici. Kromě Arthurova místa na opačném konci stolu tu byla ještě dvě další prostírání: jedno vedle Talie, druhé vedle Theodora.

„Na rozloučenou,“ řekl. „Chápu.“ Vykročil podél stolu akaždého se dotkl na rameni, než zaujal své místo asložil ruce na stole vedle prázdného talíře.

„Opravdu je to nutné? Vždyť jsme za několik dní zpátky,“ namítl Linus. Jeho hlas zněl lehce auvolněně, Arthur ho však znal natolik dobře, aby zachytil podtón obav. Sám to cítil podobně, ikdyž patrně ne ze stejných důvodů. Ano, Linus se bál nechat děti osamotě – itřeba jen na tři dny. Odjedou zítra, apokud půjde všecko, jak má, ve středu budou zpátky. Jenže Linus nebyl na ostrově ještě ani rok. Pro Arthura to byla ta jediná věc, jakou znal, po mnohem delší dobu, proto ho nezvykle zneklidňovala představa, že vyrazí do světa za ostrovem avesnicí. Ktomu, co plánovali – co on plánoval – udělat, se ještě nikdo nikdy neodhodlal, aspoň ne sotevřeností, jakou se chystal do celé věci vnést. Tolik se toho mohlo pokazit.

„Nikdy dřív jste nás neopustili,“ připomněl Lucy apokusil se nabodnout párek, ten však nějak záhadně vystřelil přes stůl, kde ho ve vzduchu chytil Theodore. „Co když se něco stane ajá se budu muset stát zlým aovládnout svět?“

„Vždyť nebudeš sám,“ řekl Arthur. „Budeš mít –“

„Nás,“ dokončil hlas ve dveřích do kuchyně. Otočili se aspatřili Zoe Chapelwhiteovou, jak se opírá oveřeje, květiny ve vlasech otevřené, okvětní plátky silné abarevné. Její fialové šaty zdobily kytičky podél lemu aobrovské kapsy, do kterých si strčila ruce. Usmála se amrkla na Arthura.

„No páni,“ ozval se další hlas. „Hodněště? Tak to je něco nového.“

Ve dveřích se objevila Helen Webbová, stoupla si na špičky apolíbila Zoe na líci. Starostka – amajitelka Taliina oblíbeného obchodu ze zahradnickým náčiním – si pro sebe vjejich domově vytvořila místo. Arthur si ji pořád pamatoval jako houžvičku svelkýma hezkýma očima, která mu jako dítěti prodala zmrzlinu. Teď byla příjemně kyprá aoblečená jako obvykle: do džínového overalu, pomačkané pracovní košile abot podobných těm Taliiným.

Všechny děti zaječely na pozdrav aArthur se té kakofonii usmál. Pochyboval, že by se někdy dokázal vrátit zpátky ktichým dnům, kdy tu byli jenom on, Zoe anesplněný sen.

„Budeme tu svámi,“ ujistila je Zoe, když se usadila vedle Phee aArthura. Helen se zatím věnovala netečné Kalliopé, usazené na okenním parapetu nad dřezem. Kočka se nechala hladit déle než obvykle, pak ale zvedla tlapku, položila ji na hřbet Heleniny ruky aodstrčila ji, jako by říkala: Děkuju, ale to už by stačilo.

„Správně,“ pravila Helen, když zaujala poslední prázdné místo. „Azažijeme spolu spoustu legrace. Cokoli budete potřebovat, stačí říct. Zoe ajá už se oto postaráme.“

„Cokoli?“ zeptal se Lucy sladce.

„Vrozumných mezích,“ varoval Arthur.

„Vhloupých mezích,“ zabrblal Lucy, popadl toust azačal ho trucovitě žvýkat.

„Můžeme přespat uvás vdomě?“ zeptal se Chauncey Zoe. „Tentokrát jsem shamakem na stromě na řadě já.“

„Ne, to nejsi,“ popřela to Talia. „Ty jsi ho měl posledně. Na řadě jsem já, abys věděl.“

Arthur si důrazně odkašlal.

„Nebo se můžeme podělit,“ navrhla Talia.

„To teda jo!“ odvětil Chauncey, sklopil oči kpečeným fazolím aprozkoumal šišatou věž, vyklopenou zplechovky. „Jenom nezapomeň, že teď inkoustuju. Lucy tomu říká moje noční výměšky, což je legrační, protože ktomu nedochází jenom vnoci.“

„Lucy,“ řekl Linus přísně.

„Jezte, všichni,“ vybídl je Arthur. „Musíme probrat spoustu věcí avěřím, že splným břichem nám to půjde líp.“

„Proč ta slanina krvácí?“ zeptala se Zoe.

„To není krev,“ ujistil ji Sal. „Lucy chtěl použít skutečnou krev, ale nevěděli jsme, kde nějakou legálně sehnat, atak jsem smíchal kukuřičný sirup, čokoládový sirup ačervené potravinové barvivo.“

Lucy protočil oči. „Já teda vím, kde sehnat opravdickou krev, ale Arthur říkal, že už to nesmím dělat.“

„Říkal,“ potvrdil Arthur prostě.

„Tohle jídlo rozhodně vypadá… trochu jedle,“ řekl Linus. „Arthure, nechceš jako první vyzkoušet slaninu?“

„Ach, to bych nemohl,“ namítl Arthur. „Přece jenom je to tvoje hodněště. První sousto patří tobě.“

„Já na tom trvám.“

„Opravdu? To je od tebe laskavé. Já se obávám, že musím trvat ještě důrazněji.“

„Tolik lidí chce moje jídlo,“ užasl Lucy. „Takhle nějak se musí cítit Bůh. Legrační věc: někteří lidé chodí do kostela arituálně jedí Ježíše apijí jeho krev. Není to zajímavé?“

„Ach, božínku,“ zašeptal Chauncey. „Já se budu držet šišek, děkuju.“

„Velmi zajímavé,“ souhlasil Linus. „Asi si dám trochu slaniny.“

„Takže krvavé vnitřnosti!“ řekla Talia, zabodla vidličku do jednoho kousku azvedla ho ztalíře. Podala vidličku Phee, která ke kousku přičichla aušklíbla se. Podala příbor dál Lucymu aten položil slaninu Linusovi na talíř.

Linus do ní chvíli dloubal, dokud se Lucy nenaklonil blíž ahlasitě mu nepošeptal: „Připravil jsem ji sláskou.“

Linus sebou trhl, zhluboka se nadechl nosem, vydechl ústy azvedl si mokrý plátek ke rtům. Lucy každičký jeho pohyb sledoval ačím dál víc kulil oči, když Linus delikátně skousl akousek ulomil. Pomalu žvýkal atváří mu letěly jedna emoce za druhou – hrůza, odpor, zmatek, rychle překvapení, zase odpor anakonec něco, co se dost podobalo nešťastnému přijetí.

„No?“ uhodil na něj Lucy.

Linus rychle polkl, až mu poskočil ohryzek. „Bylo to… překvapivě jedlé.“ Adal si další sousto. „Děkuju.“

„Krvavé vnitřnosti pro všechny!“ zaječel Lucy ahodněště snídaně začala.

Potom, co zčásti spořádali snídani, si Arthur odkašlal, což způsobilo, že na něj všichni pohlédli – dokonce iKalliopé, která se uvelebila Salovi na klíně.

Arthur volil slova opatrně. „Jak víte, Linus ajá budeme několik následujících dní na cestách ajá se chci ujistit, že všichni chápete, co děláme.“

„Budete svědčit,“ řekla Phee. „Před vládou.“

„Ano, budu. Požádali mě, abych podal svědectví osvém dětství tady na ostrově.“

Theodore zacvakal otázku, jediné slovo: Proč?

„Protože…“ Odmlčel se. Pak: „Protože pokud existuje šance, že mě někdo vyslechne apoučí se zminulosti, pak se jí musím chopit. Víte, co se tady na ostrově stalo, že mě vychovali přímo vtomhle domě. Ajak to… dopadlo.“

„Osklepu,“ řekl Sal tiše.

Záblesk vzpomínky – křičel, dokud nepřišel ohlas, kolem zuřil oheň, kouř byl hustý aštiplavý – anepotlačil ji. Dovolil jí usadit se, dal jí prostor dýchat, atřebaže desítky let starý hněv stále cítil, už jen spíše doutnal, než hořel. Děti nevěděly vše odobě, kterou na ostrově strávil, věděly ale dost. „Ano, osklepě. Ale nejde jen oněj. Jde otenhle dům. Oostrov. Olidi, kteří měli všechno na starosti akteří si mysleli, že vědí, co je pro nás ostatní nejlepší. Nevěděli.“

„Ale itak jste se sem vrátil,“ řekla Talia.

„Vrátil,“ přitakal Arthur. „Poněvadž jsem věřil – apořád věřím – že místa, stejně jako lidé, nad námi mohou mít moc, pokud jim to dovolíme. Nezaslouženou moc, která jim dává právo rozhodovat otom, jak by slidmi mělo být nakládáno jen kvůli tomu, kdo jsou. Víte, co je generační trauma?“

„Je to, když jedna skupina lidí prožije něco moc špatného,“ řekl Sal. „Aovlivní to inásledující generaci.“

„Ano, Sale. Správně. Možná to postrádá jisté nuance, ale pro naši diskusi to postačí.“ Zadíval se přes stůl na Linuse, který se vřele usmál apřikývl. „Když jsem byl dítě, nechovali se ke mně dobře, ale nebyl jsem zdaleka jediný. Zažili jste to všichni, ať tak či onak. Přál bych si, abych vás toho mohl uchránit, jenomže nemůžu. Anevím, jestli bych na to měl právo, ikdyby to šlo. Nejste jenom sumou svých jednotlivých částí, vaše minulost je ale pořád vaše. Neodvažoval bych se vzít vám něco, čeho byste se nemuseli chtít vzdát, ikdyby bolelo na to myslet. Chci udělat druhou nejlepší věc: použít svůj hlas aobrátit pozornost nejen ktomuto ostrovu, ale ike všem, kteří ještě nenalezli domov.“

„Budete mluvit onás?“ zeptala se Phee.

„Ano,“ odvětil Arthur. „Nebudu zacházet do detailů, ale myslím, že je důležité, aby se lidé dozvěděli, jakého pokroku jste dosáhli. Ale žádný strach, děti, vaše tajemství jsou vbezpečí.“

„Chce se svámi pochlubit,“ řekla Helen. „Je jenom příliš skromný, než aby to nazval pravým jménem.“

Arthur si odfrkl. „Ano, asi to tak je. Opravdu se chci pochlubit každým zvás. Salovými slovy. Chaunceym jako poslíčkem. Lucym jako znalcem hudby. Phee ajejími stromy aTaliou ajejí zahradou. Avsadím se, že žádný jiný vyvern nemá takový poklad jako Theodore.“

„Jsme úžasní,“ souhlasil Chauncey. „Máte moje svolení jim říct, že teď inkoustuju.“

„Děkuju,“ řekl Arthur suše. „Ale nejde jenom omě adokonce ani onás. Jde oširší magický svět aoto, jak chceme, aby vypadal do budoucna. Ozměny, které se musí stát. Ozákony, které je třeba zrušit, aby mohl vzniknout svět, kde všichni budou mít šanci udělat se svým životem, co si budou přát.“

„Zní to jako dost práce,“ řekla Talia azatahala se za konec plnovousu, což dělávala, když usilovně přemýšlela.

„Ano,“ souhlasil Arthur. „Abude to spousta práce.“ Podíval se na každého znich. „Nebudu vám lhát. Nečeká nás rovná cesta. Bez ohledu na to, co řeknu – co řekneme – vždycky budou existovat lidé, kteří odmítnou přijmout pravdu. Obklopují se stejně založenými lidmi ato vytváří ozvěnu, které se skoro nedá uniknout. Nekonečnou zpětnou vazbu. Musíme –“

„Neděláme my to samé?“ zeptal se Sal najednou avšichni se kněmu otočili. Lehce sebou trhl azačal se choulit na židli, brzy se ale zarazil. Místo aby se pokusil co nejvíc zmenšit, napřímil se anarovnal ramena.

„Vysvětli to prosím, Sale.“

Sal sklopil zrak, vzal do ruky vidličku azačal sní postrkovat po talíři zbytky snídaně. „Jsme obklopeni stejně smýšlejícími lidmi. Všichni chceme stejnou věc nebo něco dost podobného. Není to taky ozvěna? Jak osobě můžeme tvrdit, že jsme jiní?“

„Výtečně,“ pochválil Arthur Sala, který se začervenal azkroutil rty. „Myslím, že jsem ti dneska ještě neřekl, jak velký dojem jsi na mě udělal. Máš pravdu, což je přesně důvod, proč musím vzít naši pravdu ven akuším lidí, kterým sní ještě nedůvěřujeme. Aipak si raději představuji, že stojím za bezvětrného dne před velkým jezerem: jeho hladina je rovná jako zrcadlo, dokud jeden znás – třeba ty, Sale – nevezme kámen anehodí ho do vody. Co se stane pak?“

„Způsobí to vlnky,“ řekla Phee.

„Ano,“ potvrdil Arthur. „Aco kdybys ity, Phee, vzala svůj kámen ahodila spolu se Salem? Avy ostatní taky? Vlnky se budou od sebe odrážet ašířit novými směry, narůstat, jak další lidé přihodí své kameny. Apokud vtom neustaneme, kdo ví, kam až se vlny nakonec dostanou?“

Sal kývl. „Budeme házet kameny, dokud někdo nezačne poslouchat.“

„Nevím, proč prostě nehodíme kameny po nich,“ zabručela Talia. „Podle mě je to plýtvání dobrými kameny.“

„Protože násilí nikdy není odpověď,“ řekl Arthur.

Talia se sladce usmála. „Ale může to být otázka.“

„Může,“ uznal Arthur. „Já ale věřím, že nejlepší zbraň, kterou máme kdispozici, jsou naše hlasy. Ajá použiju ten svůj pro vás ipro sebe. Nenávist je hlasitá. My jsme hlasitější.“

„Co když nebudou poslouchat?“ namítla Phee. „Co když je nebude zajímat, co chcete říct? Co když přijdou sem azase se nás pokusí odvést?“

„Moc daleko by se nedostali,“ prohlásila Zoe akvětiny vjejích vlasech se otvíraly azavíraly. „Ostrov patří mně stejně, jako já patřím ostrovu. Apokud se sem někdo pokusí přijít stím, že někoho odvede zjeho domova, bude ho čekat kruté probuzení.“

Arthur přikývl. „Amy to musíme zkusit, protože pokud to neuděláme my, pak nikdo.“

Theodore zacvakal azavrčel, zakmital jazykem aoči se mu rozzářily.

Arthur zavřel ty své, zhluboka se nadechl apomalu vydechl. Když oči znovu otevřel, zjistil, že ho všichni pozorují ačekají na odpověď. Něžně se usmál ařekl: „Ne, Theodore. Nevěřím, že to bude mít nějaký vliv na žádost oadopci.“

„Protože chcete být náš táta,“ řekl Chauncey.

Ta dětská upřímnost. „Ano,“ potvrdil Arthur. „Víc než cokoli jiného na světě.“

„Budou to vysílat vrádiu?“ zeptala se Phee.

„Ano,“ řekl Arthur. „Avím, že budete chtít poslouchat, ale nevím jistě, jestli je to dobrý nápad.“

„Proč?“ zajímala se Talia. „Pokud budete mluvit onás, pak bychom měli nejspíš poslouchat, abychom si byli jistí, že správně popíšete moji zahradu. Nezapomeňte se zmínit omých begoniích. Jsem na ně strašně pyšná.“

„Davida,“ řekl Sal.

Talia protočila oči. „Ovšemže to bude další kluk. Tolik penisů vjednom domě.“

„Já penis nemám,“ namítl Chauncey. „Je to spíš kloaka.“

„Co je to?“ zajímala se Phee.

„Ach! To je, když –“

„Myslím, že není nutné rozebírat naše genitálie ustolu,“ přerušil ho Linus.

„Pět. Čtyři –“