Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Čeští autoři v nakladatelství

René Balický

Minecraft

Zrada v Minecraftu

Runové spiknutí

Pekelný Minecraft

Alex Drescher

Světla v temnotách

Lovcův odkaz

Zrození Adepta

Tvůrci světů

Destrukce

Odplata

Kateřina Huňová

Sladké sny

Jan Kotouč

Sektor Hirano

Pokračování diplomacie

Tristanská občanská válka

Volání do zbraně*

Na prahu očistce*

Bitva o Sinaj

Simeral v plamenech

Cíl: Kasimir

Petra Kubašková

Síť snů

M. T. Majar

Znamení vlka

Krvavý písek

Hot Boys

Hell Boys

Daniela Mičanová

Modrá krev

Alexander

Lucius

Orlando

Jakubovy housle

Tomáš Sekerka

Clona

Nájezdník z Pustiny

Otrok megaměsta

Zuzana Strachotová

Devět dní

Devět dní

Devět nocí

Jan Urban

Pragocalypsa

Strážci brány

Krev padlých andělů

Dědictví zkázy

Nemrtvá inkvizice

Soudný den

ZUZANA STRACHOTOVÁ & Tomáš Košek

HEX

HEX: Bažina

Mazekeen*

René Vaněk

Bodyportal

Kovové nebe

Nadčlověk

*připravujeme

René Vaněk

Bodyportal: Nadčlověk

Copyright © René Vaněk, 2025

Cover © Martin Kapošváry, 2024

ISBN epub 978-80-7594-556-3

ISBN mobi 978-80-7594-557-0

I.

Probudí mě příšerně naléhavé kvičení mobilu. S námahou rozlepím oči a vyhrabu tu malou otravnou věc z dek a polštářů, do kterých jsme se Sárou oba zamotaní. Připitoměle civím na telefon a trvá několik dlouhých vteřin, než můj mozek, vytržený z hlubokého spánku, dokáže pochopit, co vidím na displeji. Je hluboká noc, čtvrt na dvě. A volá mi Ivan Rigel.

Něco se stalo.

„Ještě pět minut,“ zamručí vedle mě Sára. „Nebo radši deset.“

Přitisknu na reproduktor mobilu palec, abych zmírnil nepříjemný kvikot, vyštrachám se z postele a nahý jdu s telefonem do kuchyně. Rozsvítím světla nad kuchyňskou linkou a jejich bílé chemické světlo mě bodne do očí jako dvě injekční jehly. Vedle odpadkového koše se Včelička bůhvíproč přehrabuje v krabici se starými hadry.

„Co nespíš?“ zvedne ke mně malou trojúhelníkovou hlavu a napřímí tykadla.

„Rigel mi volá,“ ukážu mobil.

„Takhle v noci?“

Neodpovím jí a přijmu hovor.

Profesor se nezdržuje zbytečnými formalitami. „Asi jsem tě vzbudil, co? Sere mě to, ale musel jsem. Pustil jsem se ještě navečer do takovýho malinkýho experimentu. Vzal jsem si domů z laborky tu Skautovu pazouru, stimuloval ji silným psychoaxonovým polem, a podařilo se mi ji narušit a narastrovat.“

„Počkej, počkej, pomalu, tlusťochu.“ Nedokážu se soustředit. „Nevím, jestli si ze mě děláš kozy, nebo to myslíš vážně. Chceš mi snad říct, že sis přinesl domů něco, co mělo zůstat pod zámkem v Černejch laboratořích? Zbláznil ses?“

„Na tom nesejde, ty vole,“ vzteká se profesor. „Teď už skoro na ničem nesejde. Jak říkám, narastroval jsem tu sračku a zjistil, co je zač. Teda spíš co není zač! Chyba byla celou dobu u nás, špatnej úhel pohledu. Ten zkurvenej Skaut, kurva drát, ty vole! Jsi tam?“

„Uvědomuješ si, sakra, že nás takhle po telefonu můžou odposlouchávat?“

„Nejenže můžou! Odposlouchávaj! Týno, slyšíme se? Haló, ty stará opotřebovaná štětko! Posíláme pozdrav do Jádra!“

„Ty seš cvok, tlusťochu! Co se to sakra děje? Je konec světa?“

„Dávej pozor!“ zařve Rigel do sluchátka.

„Dávám. Mluv k věci.“

„Celou dobu jsme byli úplně mimo. Ten Skaut, on není to, za co ho považujeme. Zatím ještě nejsem schopnej vysvětlit, co přesně je zač, ale už vím naprosto jasně, odkud se vzal. Nechápu, co jsem to byl za vola, že mi to nedošlo hned! Tak a ty teď dávej pozor a slib mi, že uděláš přesně, co ti řeknu.“

„Co mi zbejvá. Slibuju.“

„Hned teď se zvedni, jdi dolů do garáže, nasedni do auta, sežeň si někde pořádnou bouchačku…“

Ozve se rána. Zdá se, že Rigelovi vypadl mobil z ruky. Z reproduktoru se nesou divné trhané zvuky.

A pak se spojení přeruší.

Jsme v průseru. Já i profesor. A s námi Sára, aniž by se o to jakkoliv zasloužila. Leží nahá v mé posteli, spí a je v průseru. Kdyby dnes v noci spala u sebe doma, kdybych ji nezatáhl sem, do tohohle zatuchlého tmavého bytu v Propadlištích, bývalo by ji to, co zanedlouho přijde, minulo…

Vytočím Rigelovo číslo. Telefon vyzvání, jednou, dvakrát, než to někdo típne. Nenapadá mě, co se na druhém konci drátu mohlo odehrát, na co to tlusťoch přišel a co mi chtěl říct. Kdosi mu v tom totiž stačil zabránit.

Kurva! Nemůžu dělat vůbec nic a ten pocit je k zešílení.

„Co se stalo?“ zírá na mě Včelička užasle. „Nějaký malér?“

„Rychle se napoj na síť,“ zařvu na ni. „Potřebuju vizuální spojení s Rigelovým bytem! Okamžitě!“

Včelička bez otálení vyskočí na stůl, koncem těla se připojí k terminálu a začne se přes axonovou síť propracovávat do profesorova domova. Trvá to ale dlouho.

Do kuchyně vejde rozespalá Sára a kryje si oči před září lampy. „Co se děje?“

„Nic, zlato,“ zalžu jí, ale myslím to dobře. Chci jí dopřát poslední chvíli klidu předtím, než prozře a celá ta konstrukce ze lží, kterou jsem pro ni vybudoval, se zhroutí jako domeček z karet. Do okamžiku zhroucení zbývají už jenom minuty.

Včelička zaprská a vytrhne se z počítače. „SVS nás izolovalo od okolí, odstavilo modulátory nejspíš v celém bloku. Takhle nemůžu udělat vůbec nic, promiň.“

Z předsíně se ozve prásknutí, jak se aktivují bezpečnostní zámky na vstupních dveřích.

Jsme v pasti.

„Cože? SVS?“ zhrozí se Sára. „Proč o něm ta věc mluví? Co se děje?“

„Jdi si vzít něco teplýho na sebe,“ řeknu. „Máme před sebou malej noční výlet. A nečekej žádnou velkou romantiku.“ Sára se roztřeseně souká do jednoho z mých starých vytahaných svetrů. Je jí velký, úplně se v něm ztrácí.

Za oknem už zdálky slyším typický hřmot křídel hymenoptér. Letí přímo k nám do Propadlišť.

Letí si pro nás.

„Theo, hrozně se bojím! Vůbec ničemu nerozumím!“ naříká Sára a tiskne se ke mně.

„Já teď taky nerozumím úplně všemu.“ Vezmu její malou rozpálenou tvář do dlaní. „O spoustě věcí jsem ti lhal, Zlatovlásko moje. Teď už ale nebudu.“

„Jak to myslíš? V čem jsi mi lhal? Nemám pocit, že bys mi někdy v něčem lhal. Ty sis našel nějakou jinou?“

Typická Sára. Jednoduchá, vidící jen to malé, jen to povrchní kolem nás a v sobě. To není kritika. To je fakt, pro nějž mi tahle holka přirostla k srdci.

„Nikoho jsem si nenašel,“ řeknu.

Hymenoptéry jsou tu. Visí za oknem v řídkém nočním vzduchu a jejich křídla hučí ve tmě. Přední nohy jedné z nich prorazí sklo, vniknou k nám do kuchyně, pokrčí se a přitáhnou stroj těsně k vnější zdi. Vítr mi rozcuchá vlasy.

Sára mi brečí v náručí. Slzy, jimiž mi smáčí rameno, jsou žhavé jako kapky tekutého cínu.

Oslepující záře reflektorů změní na moment místnost v bílé peklo; jako první půlvteřina atomového výbuchu. Pak k nám začnou do kuchyně ze stroje vyskakovat obrněná ramba. Za okamžik se na mě sesypou a já jim nehodlám klást sebemenší odpor. Po zkušenostech, jež jsem s nimi po všech těch letech udělal, vím, že by to nemělo význam.

Jenže ramba si mě nevšímají. Připitoměle se rozhlížejí po bytě, čichají k podlaze a k neumytému nádobí ve dřezu.

„Myslel jsem, že je po vás,“ pokouší se něčí hlas přeřvat hučení ohromných křídel.

Je to Viktor Šváb.

Ne, tohle ještě nemůže být konec, probleskne mi mozkem. Nikdo nás nepřišel zatknout, zlikvidovat, sežehnout plamenometem nebo prostě jen vystrčit z balkonu a nechat gravitaci, aby se postarala o zbytek. Něco je jinak, ale netuším proč. Nebo jsem snad už přišel o veškerou příčetnost?

A pak mi to dojde.

Idiot. Jsem totální idiot.

Najednou je to tak jasné, že nic na světě nemůže být jasnější.

Od samého začátku jsme s Rigelem hráli Týninu hru. Šéfová věděla o každém našem kroku a všechny profesorovy pokusy o utajení našich plánů byly pro tu chladnou, vypočítavou krávu jen směšnou dětskou taškařicí. Týna celou dobu rozhodovala úplně o všem. Nevím, co ji k tomu hnalo, nejspíš věřila, že se s Rigelem takhle sami dostaneme dál než ostatní. Jenže kam jsme se dostali?

„Tlusťoch je asi v hajzlu,“ křičím na Viktora, abych přehlušil hukot blanitých křídel hymenoptér. „Před chvílí jsem s ním telefonoval. Něco se tam u něj doma stalo!“

„Já vím,“ řve Viktor. „Všechno jsme slyšeli, měli jsme napíchnutej váš komunikační kanál, promiň.“ Dojde až ke mně a položí mi ruku na rameno.

Zase ten jeho starostlivě otcovský přístup. Falešný soucit, přehnaně konejšivý pohled. Kdyby jen věděl, jak mi tím vším pije krev. Mám chuť dát mu pěstí, vysadit mu dolní čelist z pantů, ale neudělám to.

„Musíte k tlusťochovi někoho poslat!“ ječím, i když vím, že jakýkoliv spěch je v tomhle případě už zbytečný.

Je po něm. Je po tlusťochovi.

„Týna za Rigelem poslala asi patnáct našich lidí,“ křičí Viktor. „Nevím, co se tam stalo, ale tuším. Ty taky tušíš. Teď odtud ale musíme okamžitě vypadnout! Vezmi si toho svýho malýho kousavýho otravu a tu holku a hybaj ke mně dovnitř! Tady to už pro nikoho z nás není bezpečný!“

S Včeličkou na rameni, se Sárou paralyzovanou a strachy doslova přirůstající k mému tělu lezu do břišní dutiny hymenoptéry.

Vládne tam horko a tma, jen v přední části prostoru pableskuje několik fóliových ovládacích displejů.

„Mám vás všechny tři neprodleně dostat ke Stainový, to je ti jasný, že?“ řekne Viktor.

„Co se stalo?“ šeptá Sára. „Oni nás chtějí zabít? Tohle je přece letadlo esek.“ Je ponořená sama do sebe, nechápe nic z toho, co se právě odehrálo. Jestli zůstane naživu, bude potřebovat čas, než pochopí, co všechno bylo se mnou úplně jinak, než si myslela. Kdybych ji tak dobře neznal, asi bych si myslel, že mě za to všechno začne nenávidět. Ale ona nezačne.

Hladím ji po vlasech. „Nic se nám nestane. Myslíš, že bych někdy dovolil, aby se nám něco stalo?“

Jenže já už to dovolil. Nejspíš mi teď ale něco dává šanci to napravit, nebo naopak dotáhnout do absolutního extrému to, co jsem započal.

Rigel je téměř jistě po smrti. Na devětadevadesát procent z něj je metrák a půl vážící mrtvola.

Hymenoptéra se řítí nocí směrem k Jádru. Oblaka, která vidím přes průhled v těle stroje, jsou křižována elektrickými výboji. Blesk střídá blesk, jedna modrá exploze, orámovaná chuchvalci černé buničiny, následuje druhou. Ještě nikdy jsem nezažil takhle divnou bouřku.

Apokalypticky hřmí. Město pod námi, město všude kolem nás, nemůže spát. Něco se v něm děje. Něco, co ho možná už brzo změní k nepoznání. Zázrak. Katastrofa. Nebo kombinace obojího.

Potřebuji vidět Alici, alespoň na jedinou vteřinu potřebuji vidět svou Alici.

Ani ne za deset minut dosedne náš stroj na povrch hymenoportu Jádra. Vylezeme ven. Pořád ještě prší, nebe křižují blesky jako při posledním soudu. Prázdná hymenoptéra se vznese do vzduchu a odletí do svého boxu.

„Ve skutečnosti pracuju tady, v Jádře,“ řeknu Sáře. Ta jen přikývne. Za celou dobu se ode mě ani na moment neodlepila. Jsem teď její jediná jistota v celé téhle šílené mašinérii, do níž se probrala. Strach ovládá každičkou nervovou buňku v jejím těle.

Výtahem jedeme rovnou do rezidenčního patra Týny Stainové. Mám na sobě jen kalhoty a za normálních okolností bych si připadal hrozně nepatřičně, ale teď je mi všechno úplně jedno. Na chodbě před vstupem do apartmá se nějaká žena s drdolem, patrně jedna z mnoha Týniných asistentek, pokusí odtrhnout ode mě Sáru. Ta se ale začne bránit, vzteká se, zajede asistentce rukama do vlasů a zuřivě jí rozcuchá drdol.

Včelička, zaklesnutá svými ostrými končetinami do mé kůže, se pobaveně zachichotá.

„To nemá cenu,“ odstrkuje Viktor asistentku stranou. „Nechte ji, ať jde s ním.“

„Ta holka tady nemá co dělat!“ ječí asistentka. „Vy to víte, Švábe. Uvědomujete si, že porušujete stanovy? Vnitřní prostředí rezidence paní Týny Stainové nesmí být narušeno neprověřenou osobou.“

„Vyserte se už jednou na ty vaše stanovy a pravidla!“ vybuchne Viktor. „Vůbec nevíte, co se děje! Pusťte je dovnitř, nebo přísahám, že vytáhnu bouchačku a tady na místě vám ustřelím tu vaši šišatou makovici!“

Asistentka s teď už hodně rozcuchaným drdolem je v šoku. Už ani necekne, kódovou kartou odemkne dveře a pustí nás dál.

XXX

Navzdory tomu, že je hluboká noc, má Stainová na sobě svůj neodmyslitelný, totálně neatraktivní kostým. Stojí k nám zády a na velikém fóliovém displeji, který dominuje její pracovně, sleduje informační chaos. Její kancelář působí divně a stroze monochromaticky, všechno je tu ohnivě červené, nábytek, koberce i stěny. Nikde žádná okna, nic, jen mdle svítící plynové lampy s červenými stínidly. A v pozadí, uprostřed zdi, nalevo od fóliového displeje, visí velká kamenná mozaika s motivem několika kosatců.

„Chovejte se tu jako doma,“ řekne, aniž nám věnuje jediný pohled. „A buďte klidně zcela neformální, prosím. Pokud o to tedy stojíte.“

Já i Sára se posadíme na ohromný designový gauč v barvě laciné rtěnky s jahodovou příchutí. Je tvrdý a nepohodlný, jako kdyby se ani nepočítalo s tím, že by na něm někdo měl vysedávat. Působí spíš jako atrapa než jako skutečný gauč.

„Dáte si něco k pití?“ otočí se k nám Stainová. „Můžu sem nechat donést úplně cokoliv.“

„Říkala jste, že máme být zcela neformální,“ pravím.

„Ano,“ přikývne Stainová.

„Vy jste o všem věděla, co? Kurva!“ rozkřiknu se, protože už zkrátka nemůžu jinak. Jsem v koncích a křičet prostě musím. „Věděla jste, na čem s Rigelem pracujeme, a taky vám nejspíš bylo jasné, co nám hrozí! Je to tak?“

Týna Stainová nepohne ani brvou. „Byl to experiment,“ utrousí příkře. „Nemám ráda konvenční metody, čehož jste si ostatně sám dobře vědom, nemám pravdu? Věřila jsem, že se vám společně s profesorem podaří bez přispění kohokoliv dalšího dospět k výsledkům, které by nás ve Skautově kauze posunuly někam dál. Určité výsledky se sice dostavily, ne však zcela uspokojivé.“

„Předpokládám správně, že taky víte, z čeho jsme vás podezírali?“

Stainová pozvedne pravý koutek úst, což připomíná zoufalý pokus o napodobení sounáležitého, uklidňujícího úsměvu. „Jistě. Není důvod vám to zazlívat. Není mi tajemstvím, že mě většina zaměstnanců vnímá jako krajně nesympatickou a chladnou osobu a že by mě nejraději viděli umírat bolestivou smrtí v pořadu Ať teče rajská. Můžete mi ale věřit, Theo, že já jsem nikdy nejednala proti zájmům naší společnosti a nikdy jsem se nedopustila ničeho, co by mohlo ohrozit její integritu.“

„A můžu vám teda věřit i to, že s tím zasraným Skautem nemáte nic společnýho?“

„Vy mi to dokonce musíte věřit. Teď vám totiž nic jiného nezbývá. Uvědomte si ale, že já nemám jediný důvod ke lhaní. K vaší nevyřčené otázce, týkající se vývoje quasimateriálů, podotýkám, že nemám nejmenší tušení o tom, že by se SVS o něco takového někdy pokoušelo.“

„Nevylučujete ale, že by mohlo jít o nějakej soukromej projekt někoho od nás, že?“

„Ne. Víc informací, než které zajistil profesor Rigel, už ale nezískáme. Skaut byl důkladný.“

„Tlusťoch na něco zásadního v poslední chvíli svýho zasranýho života přišel,“ řeknu. „Chtěl, abych něco udělal. Někam jel. Zjistil, co se tady děje a proč se to děje.“

„Já vím,“ řekne Stainová. „Ale předat dál to už nestačil, proto je třeba začít znovu.“

„Lásko, kde to jsme?“ procitne Sára z traumatické letargie. Rozhlíží se omámeně kolem sebe, pak se znovu přitiskne ke mně a strne. Hladím ji po tváři, chci, aby věděla, že jsem s ní, že není úplně ztracená a stále se má o koho opřít. I když ten někdo je osoba, kterou celou tu dobu považovala za někoho úplně jiného.

„O dvě patra níž je vám k dispozici byt,“ přijde Stainová až k nám. „To děvče teď bude muset začít vést úplně jiný život. Znáte pravidla. Hodně jsem jich musela obejít, aby bylo vůbec možné zabránit…“

Nedořekne. A já jsem za nevyslovení těch několika málo slabik nesmírně rád. Uleví se mi. Konečně se můžu zase zhluboka nadechnout. „Takže Rigel je doopravdy po smrti,“ řeknu, protože to zatím nikdo nedokázal na rovinu říct a já to potřebuju slyšet, abych to doopravdy přijal a mohl jít dál. „Zabil ho ten sráč Skaut, že?“

„Ano. Je mi líto. Nešlo tomu zabránit. Čeká nás ještě hodně práce. Vlastně bych mohla prohlásit, že opravdová práce teď teprve začne.“ Na moment se odmlčí, pohledem studuje omráčenou Sáru a já nedokážu odhadnout, co se Stainové odehrává v hlavě. Pak znovu promluví. „Je tady ovšem ještě jedna věc, o které byste měl vědět.“

Můj dech je najednou znovu beznadějně mělký.

Ještě než pootevře ústa k dalšímu slovu, je mi to jasné.

Jednoduše to vím.

„Alice je nezvěstná,“ řekne Stainová, opět se k nám obrátí zády a zaboří pohled do displeje. „Zatím nikdo neví, co se přesně stalo, ale obávám se, že to opět souvisí se skautským vedoucím, bohužel.“

Včeliččiny nohy mě bolestivě stisknou a jen tak tak, že mi nepenetrují kůži. „Né, to né,“ řve to malé kovové stvoření směšným hláskem. „Ona ne! Alice! Alice! Alice!“

Sára sebou škubne. „Alice? Kdo je Alice?“

„Jedna kolegyně, Zlatovlásko,“ nepřestávám ji hladit.

„Nějak mě to jméno vyděsilo,“ zašeptá Sára, znovu se ponoří sama do sebe a polospí, polobdí. Je jí jedno, kde je, neřeší to, stačí jí, že je v mé těsné blízkosti. Tak moc jí teď závidím.

Alice je nezvěstná, opakuje mi ozvěna vlastních myšlenek Týnina slova. Teď se já ze všech sil tisknu k Sáře. Najednou je v žebříčku mých životních hodnot tahle prostá, ale krásná lidská bytost kdesi na jedné z nejhornějších příček. Jméno Alice je matné, poloprůhledné, vznáší se kdesi úplně mimo.

Ztrácí se mi.

Ale já nechci, aby to takhle bylo.

Ta náhlá nejistota je šílená.

Je mi zle a dostávám šílenou chuť na hromadu něčeho skutečně čarokrásného a okouzlujícího, co mi bude slastně křupat v zubech. Snad po deseti letech mám z něčeho opravdový strach.

„Jste v pořádku?“ ucítím na zápěstí dotek čehosi studeného a suchého. Je to umrlčí dlaň Týny Stainové. Konsternovaná šéfová stojí nad námi a ze všech sil se snaží imitovat sounáležitost, protože ví, že přesně to si aktuální situace žádá. Bohužel jí to vůbec nejde.

„Sára bude potřebovat pár hodin spánku,“ řeknu. „A klid. Všechno s ní musím v klidu probrat.“

„Je to zvláštní, ale tušila jsem, že by mohlo dojít k téhle eventualitě,“ pronese Stainová. „Tahle dívka tu asi měla skončit. Nebojte se, ona to jistě zvládne. Jděte si teď oba lehnout. Dopřejte si pár hodin spánku.“

Viktor zaveze mě, Sáru i Včeličku VIP výtahem o dvě patra níž. Pořád se nacházíme v nejzabezpečenější části Jádra, kam se dostane jen minimum lidí. Nejsou tu nikde žádná okna, žádné odpadkové koše, všude panuje sterilní čistota. Na podlahách jsou natažené červené koberce a stěny jsou obložené tmavým exotickým dřevem se zvláštním žilkováním. Možná to vlastně žádné dřevo není, vypadá to jako stabilizovaná a vytvrzená živočišná tkáň, ale nechci se tím zabývat.

Jsem tak unavený. Můj mozek se vyrovnává s množstvím naprosto nových skutečností a moc se mu to nedaří.

Rigel je mrtvý. Jediný kamarád, kterého jsem si v mašinérii Jádra dokázal najít. Od té chvíle, co jsem s ním naposledy telefonoval, uběhlo jen pár nicotných minut, a teď je mrtvý. Neschopný komunikovat. Neschopný poradit. Neschopný ničeho. Oč je tahle smrt jiná oproti všem ostatním, které jsem kdy prožil. Ani jedna z nich nebyla takováhle. Takhle zkurvená. Nad tou nedávnou Marxovou televizní jsem se dokázal usmívat. Ta Rigelova mě děsí.

A pak tu je zmizelá Alice.

Nezvěstná. To znamená určitě mrtvá. Jenže já nedokážu uvěřit tomu, že i ona je po smrti, ačkoliv by to bylo mnohem lepší. Nesmím v sobě živit žádnou naději, zničilo by to mě i všechno, co mě obklopuje. Určitá centra mého mozku si však tuhle skutečnost nehodlají připustit a raději mě budou živit falešnou nadějí.

Byt, jenž nám byl svěřen, je překvapivě velký. V obývacím pokoji leží na zemi několik kartonových krabic s věcmi z mého bytu. Je v nich oblečení, knihy, obsah šuplíků pracovního stolu, balík ručně psaných poznámek, části mého hmyzího stolního počítače se záložní kopií Včeličky. Je to jen zlomek toho, co jsem doma na Propadlištích měl, ale rozhodně jde o to nejdůležitější. Posádka druhé hymenoptéry se patrně postarala o transport všeho, co bych eventuálně mohl potřebovat ke své práci.

Teď mě ale tyhle krámy nezajímají ani trochu. Sáru, která se sotva drží na nohou, odvedu do ložnice, stáhnu z ní můj starý vytahaný svetr a uložím ji na velikou bílou postel, ve které dozajista ještě nikdy nikdo nespal. Včelička chvíli rejdí po zemi, načež bez jediného slova zaleze za komodu a ztichne.

Jdu do koupelny a zírám do zrcadla na svou vlastní tvář, prázdnou a bezvýraznou.

Budu teď žít přímo v Jádru. Budu tu žít, neboť Týna Stainová, jinak zcela emocionálně okleštěná, má prý o mě strach. Během jednoho dne přišla o dvě ze svých nejlepších lidských zbraní. A protože vím, co se od ní dá očekávat, nepochybuji, že bude chtít co nejdřív vyrovnat účty.

Kolem mrakodrapu se musí honit hromy a blesky. Slyším je, cítím jejich osudové, temné a dunivé hřmění. Ale nevidím je, protože v tomhle patře nejsou žádná okna.

Není tu ani jedno.

Mimořádné noční zpravodajství

„Vážení posluchači, vaše bdění je naší radostí! Je přesně půl třetí a my pro vás máme exkluzivní informace ohledně incidentu, ke kterému před chvílí došlo v městské části Samotice! Z terénu se hlásí Martin Kalibr!“

„A Tomáš Anubis!“

„Tomáši, ty ses právě vrátil z obytného mrakodrapu číslo tisíc šestnáct, kolem kterého se posledních pár hodin děly zvláštní věci. Vše vyvrcholilo záhadnou sérií sebevražd asi dvaceti lidí. Co jsi uvnitř viděl?“

„Viděl jsem ledacos, Martine, ale nejprve bych rád podotkl, že jsem mrakodrap neopustil dobrovolně, ale byl z něj před malou chvílí poměrně neurvale vykázán korekční jednotkou našeho velmi oblíbeného Es Vé Es, které před patnácti minutami mrakodrap zapečetilo i s jeho obyvateli a nyní dále uzavírá bezprostřední okolí. Připomíná to tu válečnou zónu. Aby si naši posluchači udělali o situaci obrázek, u vchodu do budovy postává asi dvacítka ramb a taky něco, co je patrně nějakým novým výtvorem Es Vé Es, vypadá to dost divně a hraje si to s ohromným revolverem. S Martinem jsme se shodli, že je to největší revolver, jaký jsme kdy viděli!“

„Přesně tak, přesně tak! Ten živý tvor vypadá jako taková malá lidská pevnost, určitě bychom ho nechtěli naštvat, proto se od něj držíme v uctivé vzdálenosti.“

„Ano! Mrakodrap také hlídá několik nechvalně proslulých hymenoptér, které kolem budovy krouží a míří na ni svými reflektory. Celé okolí je ohrazeno výstražnými páskami a kdokoliv se za ně pokusí dostat, je okamžitě zadržen a podroben krátkému a nepříjemnému výslechu.“

„To je úžasné a vzrušující, Tomáši!“

„Pro tebe jistě, Martine, tys ovšem měl to štěstí a zůstal mimo zakázanou zónu. Mě milé SVS pět minut nutilo v mobilní výslechové jednotce inhalovat výpary z rozkládajících se rybích hlav. Nebylo to ani trochu příjemné!“

„SVS je očividně velmi rozdrážděné a kope kolem sebe jako slepý osel! Nejspíš půjde o něco velmi osobního! Nuže, Tomáši, co jsi zjistil uvnitř mrakodrapu? Naši posluchači už jistě hoří netrpělivostí!“

„Uvnitř mrakodrapu, jak už bylo zmíněno, došlo k sebevraždě přibližně dvaceti lidí. Nejde ovšem o hromadnou sebevraždu, ale o sérii sebevražedných aktů, které spolu nemají žádnou zjevnou spojitost. Oběti jsou různého věku a společenského postavení, rovněž způsoby smrti se různí. Na vlastní oči jsem spatřil jednoho oběšeného na prodlužovací šňůře, jednoho předávkovaného barbituráty a ženu, která strčila hlavu do zapnutého fritovacího hrnce. Byl to otřesný pohled.“

„Příšerné, Tomáši! Podle všeho se ale nejedná jenom o sebevraždy, je to tak?“

„Přesně jak říkáš, Martine! V budově během večera došlo i k mnoha aktům sebezmrzačení. Je to zvláštní, ale drtivá většina obětí, můžeme-li je tak nazvat, zaměřila útok na své zrakové orgány! Skoro se zdá, jako kdyby se všichni ti ubožáci pokoušeli uniknout před nějakou hrůznou vizí nebo halucinací a vyškrábali si či si vypíchali oči.“

„Pokoušel ses mluvit s někým z obyvatel?“

„Mluvil jsem s několika lidmi. Většina z nich nezaznamenala nic zvláštního, ale hovořil jsem i se ženou, která mi tvrdila, že během večera několikrát prožila neuvěřitelně silný nával bezdůvodné hrůzy, kdy měla chuť vyskočit z okna, aby se to už neopakovalo. Bohužel se mi víc zjistit nepodařilo, protože vzápětí jsem byl z budovy vyveden Esky.“

„Otravná Eska, Tomáši! Čert nám je byl dlužen! Zlaté časy, kdy jsme se mohli spolehnout na policii!“

„Mluvíš mi z duše, Martine. Toto je od nás prozatím vše, vážení posluchači, situaci pro vás však budeme nadále monitorovat a o všem ihned informovat!“

„Pokud nás ovšem milé Es Vé Es zcela nevyšachuje, Tomáši.“

„Jistě, pokud nás milé Es Vé Es zcela nevyšachuje.“

„Za rádio Poloha – Martin Kalibr!“

„A Tomáš Anubis!“

II.

Procitám po nejhorší noci za posledních několik let. Spal jsem, apřitom nespal. Sužuje mě pocit, že mám vhlavě díru větší, než je samotná hlava, azlaté kulky, které mi do ní nedávno vpálil Marx, nebyly oproti tomuhle vůbec nic.

Lezu zpostele, ve které zůstává do klubíčka stočená Sára, ajdu se osprchovat.

Blíží se okamžik, kdy jí toho budu muset spoustu vysvětlit. Budu jí muset říct, že se teď pravděpodobně velice dlouho neuvidí se svými kamarádkami, že je konec sjejí prací ise zdánlivou svobodou pohybu po městě. Vím, že přijme veškeré aspekty nové reality, do níž jsem ji uvrhl, ale nejsem si jist, jestli vní dokáže být šťastná.

Vtomhle apartmá je vše tak dokonale čisté, urovnané abezprašné, až to vzbuzuje dojem, že tady před námi opravdu ještě nikdy nikdo nebydlel. Koupelna je vyloženě sterilní. Nikde sebemenší stopa po vodním kameni, jediném smítku nečistoty nebo lidské řase.

Vlezu do sprchového koutu. Zvenčí vypadá jako klenot designového minimalismu, prostý válec ztmavého materiálu připomínajícího obsidián, uvnitř je ale vše organické. Zbradavek na stropě začne stříkat voda, zchlopní vaginálního vzezření se vysunou dlouhé jazyky apustí se do očisty mého těla. Je to příjemné. Měkké, horké, erotické abezprostřední.

Jsem nedospalý. Zavřu oči aani nevím jak, ale zabřednu někam hluboko do vzpomínek, onichž jsem si celou dobu myslel, že jsou dokonale potlačené apohřbené pod vším, co do mě vPodsvětí při převodu nacpali řezničtí trubci. Něco to teď žene ven, možná události včerejšího večera, možná Alicin zásah do mého mozku.

Vidím tátu amámu, jak se přede mnou tyčí, dvě ohromné lidské hory. Jsou mi tak tři roky. Běhám po dunách pískoviště mezi domy, jež připomínají proděravělé pískovcové skály. Je to Rváčov. Než si táta našel lepší práci jako vedoucí účetního oddělení Hazmaxu, bydleli jsme na Rváčově.

Vyskakují mi pestré, duhové obrazy, které vůbec nepřipomínají realitu, ve které žiju, ikdyž je to tatáž temná, olejnatá realita řízená pravidly generovanými jinými pravidly. Vím, že za všechny ty barvy může jen pitomá idealizace minulosti, ale itak mám chuť celou tuhle náhlou kaskádu vzpomínek, vystřelujících zhlubin podvědomí, vzít, zabalit ji jako palačinku asežrat. Tak neodolatelně krásná je.

Vzpomínám si, jak šplhám po prolézačce ado kůže na prstech se mi zadírají kousky loupajícího se nátěru, vidím sám sebe, jak sdivokou radostí trhám nožičky lučním koníkům, jak hasím fouknutím pět svíček na jahodovém dortu, mám před sebou dědu, který mě krmí kousky oloupané mandarinky. Nesnášel jsem mandarinky!

Už jako pětiletý špunt jsem nejraději lezl vtrávníku Zaskleného parku na kraji Rváčova, sbíral všechno, co mi připadalo krásné, ažral to. Už tenkrát ve mně byla touha konzumovat věci, jež mě svým zevnějškem přitahovaly. Cítil jsem, že skaždým malým soustem něčeho hezkého získává můj život nějaký konkrétní smysl.

Rodiče ztoho byli vyděšení, ale doktor je ubezpečil, že jde onaprosto nevinnou duševní aberaci, poučil je, že by mi neměli bránit jíst to, co mě láká. Ostatně, zaměřoval jsem se instinktivně pouze na samé neškodné věci, květiny, hmyz, velikonoční pohlednice, duhové kuličky, které snadno prošly trávicím traktem, aniž by ho nějak poškodily. Atak mě rodiče nechali. Když jsem se během procházky svyceněnými mléčnými zoubky pídil po esteticky vytříbených soustech, dělali, že to nevidí. Navždy jim za to budu vděčný.

Dlouhé vlhké jazyky sprchovacího koutu se intenzivně věnují mému rozkroku. To vyvolává vzpomínky úplně jiného druhu. Vidím tváře svých prvních lásek, které spadají do období, kdy mé tělo bylo pokryté prakticky souvislou vrstvou akné, které jsem si každý večer nechával odsávat dermatologickými štěnicemi. Ohavné období. Hrůza zprvní noční poluce, hodinový rozhovor státou orozmnožování druhu Homo sapiens, penisech, klitorisech, vzájemném tření sliznice osliznici, poševních výtocích amasáži prostaty. Následovala přednáška oPodsvětí advoukilometrové Matce. Ta mě už tolik nebavila.

Zinventáře muzea osobních vzpomínek vyskočí živý obrazový záznam mé první krkolomné soulože. Údiv ze vzezření dívčího pohlaví, které jsem si představoval úplně jinak, než jak pak doopravdy vypadalo. Byl jsem příjemně překvapen. Chtěl jsem ho zkonzumovat, ale nemohl jsem. Deprimující.

Jazyky zajedou zpátky do chlopní, ze sprchových bradavek přestane prýštit voda. Sobrovskou pulzující erekcí jdu zpátky za Sárou, ale rychle si uvědomím, co dělám.

Cizí byt, mrtvý Rigel, ztracená Alice, zhroucená Sára. Tohle všechno okamžitě upozadí chuť na sex. Vlezu si na chvíli zpátky do postele apřitulím se kSáře. Už je taky vzhůru, pažemi si objímá kolena achoulí se sama ksobě.

„Víš, Theo,“ řekne, „mně celou dobu připadalo, že je stebou něco jinak. Ženská intuice, nebo jak to nazvat. Chápu, proč jsi mi lhal. Chci ti říct, že nevím, co si myslet. Je to veliký sousto ajá ho musím nejdřív nějak zpracovat.“

„Zlobíš se na mě, viď.“

„Miluju tě, aproto se na tebe nedokážu doopravdy zlobit.“

„Všechno teď bude trochu jinak, Zlatovlásko. Ale nemusíš se ničeho bát. Nic ti nehrozí. Jsi tady vbezpečí.“

„Kde to vlastně jsme?“

„VJádru. Vjednom zjehonejvyšších pater, jen kousek nad námi bydlí Týna Stainová. Víš, kdo to je, viď?“

Ucítím, jak se Sára ošije ana těle jí naskočí husí kůže. „Vím,“ špitne. „Znám ji ztelevize.“

„Ještě oněco výš je hymenoport, kde žijí ty obří vážky, co se jich bojíš. Hymenoptéry. Včera jsme vjedný znich letěli, vybavuješ si to?“

„Trochu si vzpomínám. Bylo to tak zvláštní, myslela jsem, že nás chtějí zabít.“

„Nikdo nás nechtěl zabít, Zlatovlásko,“ probírám se Sáře ve vlasech. Moc dobře ale vím, že Stainová určitě dlouho zvažovala, jestli má Sáru nechat žít. To se ale Sára nikdy nedozví. „Nikdo nás nechtěl zabít,“ opakuji.

„Dlužíš mi tolik odpovědí,“ přetočí se konečně Sára vposteli čelem ke mně. „Jsem zmatená, ato nechci. Řekni mi, kdo doopravdy jsi aco doopravdy děláš.“

Atak začnu vše uvádět na pravou míru. Vysvětluju, Sára se mi zblízka dívá do očí, ani nemrká, chvílemi je šokovaná, ale chvílemi si všímám něčeho, co se velmi podobá obdivu. Nelžu teď vničem. Už nemusím. Lži pozbyly smyslu.

Vypravuji snad dvacet minut, akdyž se pak na moment odmlčím, mám pocit, že jsem skoro nic neřekl ajsem pořád na začátku. Je toho tolik, co mé krásné blonďaté neštěstí neví aočem jsem si myslel, že mu nikdy nebudu muset povědět.

Sára překvapivě přijímá všechny ty hrůzy mnohem lépe, než jsem čekal. Je mnohem silnější, než nakolik jsem ji odhadl. To je dobře. Dokonce přijme vyloženě jen spouhým přikývnutím iten fakt, že moje tělo je zvíce než čtyřiceti procent syntetické. Pravděpodobně to sama tušila už dřív ateď si to jen potvrdila.

„Budu se stím muset naučit nějak žít,“ řekne nakonec, když skončím. Chci jí odpovědět, že by to bylo to nejhorší, že chci, aby zůstala sama sebou, ale umlčí mě velice náhlým ažíznivým polibkem. Pak se mi znovu dlouze zadívá do tváře apoloží poslední avelmi bolestivý dotaz. „Akdo je ta Alice?“

„Je to moje kamarádka,“ odpovím se srdcem vkrku. „Dobrá kamarádka. Pracuje pro SVS, vyvíjí zbraňový systémy atechnologie. Včera zmizela amy ji teď pohřešujeme.“

„Snad se ji podaří najít,“ přiloží Sára hlavu na můj hrudník.

Pak ještě asi na čtvrt hodiny oba usneme.

Do reality všedního dne mě přijde probudit Viktor Šváb.

„Jak se ti spalo vnovým?“ cení na mě chrup, zažloutlý vlivem nikotinu.

„Mám dojem, že ti asi dost věcí uniklo, co?“ odpovídám.

Viktor se trochu zarazí. „Promiň. To vyznělo blbě.“

„Vpohodě. Kolik je hodin? Jsem úplně mimo.“

Viktor se podívá na hodinky. „Za pět sedm. Anás čeká práce. Hodně práce. Víš, kam se podíváme nejdřív?“

„Domů kRigelovi. Cestou tam mi řekneš všechno, co se zatím zjistilo.“

„To udělá někdo jinej,“ zavrtí Viktor hlavou. „Máme ještě půl hodiny, jdi si vzít něco na sebe, oblečení najdeš ve skříni vložnici. Apohni sebou, před odletem stebou chce mluvit Stainová.“

Zabouchnu Viktorovi dveře před nosem ajdu se připravit. Veškeré oblečení, které ve skříni najdu, je úplně nové. Všechno jsou to věci, jaké si běžně kupuji, navíc vmojí velikosti, ale ještě nejsou ani vytažené zplastových obalů.

Sára pozoruje zpostele, jak se oblékám. Neptá se, kam mám namířeno, ale zajímá ji, co sní teď bude dál.

„Někoho sem za tebou nechám poslat,“ řeknu jí. „Chci, aby ses tu cítila dobře, ty moje blonďatá pohromo. Nějakým způsobem se teď postupně zapojíš do procesu. Jádro je organismus, každý tady má nějakou úlohu, kdo ne, ten ji dostane. Ničeho se neboj.“

Rozloučíme se ajá jdu rovnou za Stainovou do jejího rezidenčního patra. Tentokrát mi už nikdo ve vstupu nebrání. Asistentky, samé zamračené ženy vkrátkých šedých kostýmech, jedna druhé podobná jako vejce vejci, na mě sice nepřátelsky zírají, ale žádná znich si nedovolí pootevřít ústa.

Týnu Stainovou spatřím tak, jak jsem ji ještě nikdy neviděl. Nemá na sobě neměnný formální úbor, na který jsem zvyklý, nýbrž bílé oblečení do terénu.

„Jste zaražený?“ řekne Stainová, když si všimne, jak na ni nevěřícně zírám.

„Jsem,“ připustím. „Vy dnes jedete snámi?“

„Zoufalá doba si žádá zoufalé činy,“ dopne Stainová přezku na vestě. „Chci na vlastní oči vidět, co se včera uprofesora doma stalo. Minimálně pro tuto chvíli je nezbytné, abych se osobně zapojila do vyšetřování.“ Za jejími zády postává Týnin dnešní doprovod, dvě obrovská ramba vchitinových pancířích, která bez zájmu upírají tupé pohledy kamsi za mě, tudíž mě nepovažují za hrozbu.

„Poslal mě za vámi Viktor. Prý jste mi něco chtěla.“

„Ano,“ řekne Stainová. „Chtěla jsem vám soukromě říct dvě věci. Vprvní řadě se chci omluvit za to, co se stalo. Ta vaše přítelkyně, Sára, se díky mému ne zcela správnému přístupu knašim věcem ocitla vsituaci, která není snadná ani pro jednoho zvás. Vytrhla jsem ji zjejího zaběhlého života apřesadila sem, do tohoto pekla, jak někteří občas Jádru přezdívají. Ráda vám vyjdu vstříc ve všem, co budete potřebovat. Budete-li cokoli chtít, nebojte se oto požádat. Amyslím to skutečně vážně.“

„Ona to zvládne. Už jsme se otom všem spolu bavili,“ ujistím ji.

Chce se mi dodat, že mám dojem, že přes noc se se Stainovou něco událo. Snaží se být lidská, ale mám problém odhadnout, nakolik je tahle její nová avelice nezvyklá poloha jen chladným kalkulem, jehož pravým účelem je zajistit klid vjejím soukromém bloku Jádra, který se mně aSáře stal neplánovaně novým domovem. Proto mlčím.

Ale Stainová se mnou ještě hotová není.

Trochu nejistě se na mě zahledí ařekne: „Apak je tu ta druhá věc. Radost vám neudělá, ale bude lepší, když oní uslyšíte ode mě než od někoho jiného.“

„Poslouchám.“

„Včera, když už jste spali, jsem měla ještě dlouhý avyčerpávající rozhovor sViktorem Švábem. Přišel se mi sněčím svěřit. Jste připraven?“

„Připravenější už být nemůžu,“ řeknu atrnu hrůzou, čím budou děsivé události včerejšího dne korunovány.

„Viktor se mi svěřil, že je homosexuál,“ řekne Stainová.

„Jémine.“

„To ovšem není všechno, Theo.“

Po zádech mi přeběhnou nožky mrazivého tušení.

„Je do vás už dlouhou dobu velice zamilovaný.“

Pronese to pomalu, abych měl čas uvěřit jednomu slovu po druhém.

Po celém těle se mi rozlézá pocit tak lepkavý, že se mi chce vylézt zkůže. Je do mě zamilovaný padesátiletý zarostlý lidský samec, navíc kolega zSVS, který by mi mohl dělat otce.

Viktor Šváb po mně touží. „Aco si stím já mám počít?“ zeptám se vcelku bezradně apřemýšlím, co jsem komu ve kterém minulém životě provedl.

„Samozřejmě je vmých silách nechat ho ihned přeložit, ale je součástí mého specializovaného týmu, jehož koncepci bych velmi nerada měnila.“

Najednou mám jasno vtom, odkud se ve mně vůči Viktorovi celou dobu brala ta zvláštní averze. Věděl jsem, že mi na něm něco nesedí. Podvědomě jsem to tušil, ale asi jsem si to nepřipouštěl. Není mi ztoho dobře.

„Čekáte zmé strany teď něco konkrétního?“ zeptám se Stainové.

„Ne. Jen jsem chtěla, abyste otéto skutečnosti věděl abyl připravený na případné Viktorovy…“

„Připravený na co?“

„Tak dobře,“ povzdechne si Stainová. „Viktor vám otomhle všem chce vnejbližší době sám říct. Včera tady přede mnou zvažoval, jestli vám má vyznat lásku. Snažila jsem se mu to vymluvit, ale nepomohlo to. Nějak se na to připravte.“

„To je jako kdybych se ocitl vhomotelenovele.“

„Říkala jsem, že vám to neudělá radost, ale věřte mi, že je lepší, když to víte ode mě, než kdyby vám to později řekl někdo jiný. Teď nás čeká malý výlet. Doprovodíte mě, ano?“

„Přirozeně. Ale cosi mi říká, že možná zbytečně riskujete.“

„Nemějte obavy, nejsem zcukru. Mimochodem, vezměte si ssebou tu vaši najádu. Mohla by přijít vhod.“

Za pár minut stojím sTýnou Stainovou ajejími dvěma elitními ramby na plošině hymenoportu pokryté kousky rozkládajícího se krmení. Včeličku mám obtočenou kolem krku. Mlčí, má hlubokou depresi.

Svítá. Kovové nebe vrhá na svět pod sebou syntetické světlo, zněhož nebolí oči ana těle nevznikají melanomy.

Upřipraveného stroje už čeká Viktor Šváb aTycho. Nastoupíme do útrobní dutiny hymenoptéry ausadíme se do tkáňových kójí. Viktor zírá do stěny dutiny akouše si nehty. Bůh ví, vjakých prasečinách mě nechává koupat během svých masturbačních představ. Dělá se mi ztoho mdlo.

„Co se tváříš, jako kdybys kousl do hovna?“ zahledí se na mě Tycho. „Chceš podat blicí pytlík?“ Hned ale zjihne, protože si uvědomí, že necelé dva metry od sebe má Týnu Stainovou. Její účast na terénní operaci je naprosto bezprecedentní. Nevzpomínám si, kdy naposledy šéfová opustila železobetonovou konstrukci Jádra.

Opustila ho vlastně vůbec někdy?

Hymenoptéra je za chvíli umrakodrapu tisíc šestnáct. Zdálky vidím několik dalších exemplářů kroužících podrážděně kolem budovy. Nikdo je nepilotuje, jsou vautonomním modu, hlídají vzdušný prostor. Ve stovkách oken se odráží světlo úsvitu, zulic se zvedá bílý opar, komíny začínají chrlit černý kouř ze spaloven Podsvětí.

Na úrovni Rigelova bytu je ke stěně přilepená provizorní přistávací plošina ze ztuhlého sekretu konstrukčních trubců. Hymenoptéra SVS na ni usedne.

Při vystupování si na ulici hluboko pod sebou všimnu celé armády našich pochůzkových ramb. Dům je hermeticky uzavřený, nikdo nemůže dovnitř ani ven.

„Vše vám vysvětlím,“ řekne Stainová. „Pojďte dovnitř.“ Skrz vyleptanou díru ve vnější zdi vstoupíme postupně všichni do Rigelova bytu. Konkrétně do obýváku. Vítá nás železitý pach krve. Rozhlédnu se ana jídelním stole spatřím utrženou hlavu profesorova trpasličího podčlověka. Na zdech jsou zaschlé krvavé cákance.

Dloubnu prstem do stonožky. „Včeličko, spíš?“

„Bdím, můj drahý příteli. Ale není mi moc do řeči, jak jistě chápeš.“

„Chápu. Ale máme práci. Prolez to tady avšechno nasnímej, ano?“

Včelička se odvine zmého krku azmizí mezi předměty rozházenými po podlaze.

Mrtvola Ivana Rigela sedí na křesle mezi neaktivními fóliovými displeji. Ruce má volně svěšené podél těla, oči jsou sice otevřené, ale už oschlé, potažené našedlou mázdrou smrti. Uprostřed čela má vědec otvor oprůměru dvoumarky.

Udělá se mi nevolno. Přišel jsem opříjemnou možnost pochybovat. Rigel je skutečně mrtvý. Mám ho tu před sebou, ztuhlého, nehybného, už nikdy nepronese žádný ztěch svých oplzlých vtipů okálejících penisech avagínách, už nikdy se mnou nepůjde do hospody vPropadlištích, už nikdy nebude vychvalovat krásu stopadesátikilových bahenních zápasnic.

„Tím průstřelem mu vysáli mozek,“ strčí Tycho do otvoru vprofesorově čele malíček. „Ale nechápu, proč tak složitej způsob zabití.“

Prohlédnu si zblízka profesorův krk. Na jeho stranách jsou dvě velké zhmožděniny. Podle deformací se zdá, že Rigel má úplně rozdrcený hrtan. „Zabil ho silný stisk krku,“ řeknu. „Ta díra včele vznikla stoprocentně až post mortem.“

„Jste si tím jist?“ hlesne Stainová.

„Určitě. Podívejte se dobře na tu ránu. Na první pohled to možná vypadá jako průstřel, ale vidíte to vroubkování na kosti? To je stopa po vrtáku. Skaut Rigela nejdřív zabil tak, že mu ohromnou silou stiskl hrdlo, pak mu vyvrtal díru do čela avysál mozek. Pravděpodobně zná způsob, jak sním nějak dál naložit.“

„Ale zabránit té kreatuře, aby ho nezabila, jsme už nedokázali,“ ozve se Viktor. „Byla moc rychlá. Anavíc to jeho procházení zdí. Bože můj!“

Stainová otevře svůj supermoderní gurér, který má uchycený klevému předloktí, apustí nám videozáznamy zněkolika kamer na patře Rigelova domova.

XXX