Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Alexej Osadčuk v nakladatelství

série Mirror World

Projekt Každodenní rutina

Citadela

Pouť vyděděnce

Soumračný obelisk

Zakladatel

série Poslední život

Parchant

Hranice

Krevní pouta*

* připravujeme

Alexey Osadchuk

The Frontier, Last Life, Book # 2

Copyright © Alexey Osadchuk 2023

Translation © Kateřina Niklová, 2025

Cover © Valeria Osadchuk, 2023

ISBN epub 978-80-7594-558-7

ISBN mobi 978-80-7594-559-4

Kapitola 1

Bylo brzy zrána nazítří po mém kontroverzním duelu s de Lamarem a po odjezdu mých „drahých“ příbuzných. Zrovna jsem dojídal snídani, když do mého přístavku vtrhla jako velká voda madam Weberová a smetla vše, co jí stálo v cestě.

Ukázalo se, že zatímco já měl předchozího dne plné ruce práce s vlastními problémy, manželka Leona Webera se zaměstnala vírem aktivit souvisejících s mým odjezdem.

Hned ráno vzala útokem hlavní sídlo manželova kupeckého domu, aby připravila k inspekci všechny jejich kryté vozy, veškerý personál, který zrovna neměl nic na práci, zaúkolovala nákupem krmiva, zásob a cestovních potřeb, načež vyslala ke všem mým věřitelům kurýry s pytli hotovosti.

Hlavní sídlo kupeckého domu Weber a synové tak věnovalo celý předchozí den přípravám na můj odjezd. Vyvolalo to ve mně dojem, že madam Weberová má větší péči o to, abych bezpečně dorazil na hranici, než já sám.

Její zápal mě každopádně nepřekvapil – byla milující matka, které vzplála jiskřička naděje na záchranu syna Rubena. Zbýval už jen poslední krok, a sice aby rytíř Renard – kterým se rozumí moje maličkost – dorazil co nejdřív a v jednom kuse do Západní pevnosti a předložil tamnímu veliteli, kapitánu Louisi de Rohanovi, kopii naší smlouvy, stvrzenou abbevillským kancléřstvím.

Jakmile bude moje jméno zaneseno do seznamů Stínové hlídky, mladý Ruben bude zbaven všech svých závazků. V podstatě jich byl zbaven už nyní, ale jenom dokud jsem byl naživu. Jinak řečeno, kdyby mě někdo oddělal v nějaké zapadlé uličce v Abbeville nebo cestou do Západní pevnosti, Weberovi by museli začít zase od nuly. Madam Weberová mi to otevřeně řekla, zatímco mě důrazně nabádala, abych se sbalil a co nejrychleji vyrazil na cestu. Vsadil bych ruku na to, že kdyby bylo po jejím, vyprovodila by mě ještě před polednem z města.

Musel jsem její nadšení trochu zkrotit vysvětlením, že potřebuju aspoň týden, než se budu moct vydat na cestu. Zaprvé jsem se na ni musel dobře připravit. A zadruhé, za týden se měla na hranici vydat karavana s několika tucty rekrutů a já se k ní plánoval přidat. Cestovat s ozbrojenou skupinou bude mnohem bezpečnější než cestovat sám.

Svůj proslov jsem dokončil ujištěním, že sám chci odjet co nejrychleji, neboť se kvapem blížily jarní povodně, které promění silnice v nesjízdné bažiny.

Madam Weberové nezbylo než si těžce povzdychnout a s mými závěry souhlasit. Poté mě představila monsieuru Dormaelovi, prý jednomu z nejlepších úředníků kupeckého domu, s tím, že je mi na povel, dokud nedokončím své přípravy. Navíc mi půjčila pohodlný kočár pro pohyb po městě. Poté se madam Weberová vrátila domů přesvědčena, že její úkol je splněn.

Úředník, asi padesátiletý plešatící mužík s inteligentníma šedýma očima a pečlivě zastřiženým plnovousem, se naopak nechystal jít nikam. Seriózní, vážný, málomluvný stál u dveří a trpělivě čekal.

„Monsieure Dormaele,“ oslovil jsem ho a kývl na stůl. „Snídal jste?“

„Jsem vám vděčný, monsieure Renarde,“ kývl úsečně. „Už jsem ale po snídani a připraven plnit své úkoly.“

„Dobře,“ řekl jsem a vstal od stolu. „Co se týká kočáru...“

„Čeká venku před vchodem do penzionu,“ předběhl mě a dodal: „Jak říkala madam Weberová, můžete se v něm vydat, kamkoli budete chtít.“

„Výtečně,“ usmál jsem se. „A teď k vašim povinnostem. Už vám řekli, jak bude vše probíhat?“

„Ano. Vy rozhodujete, já mám na starosti zbytek.“

„Skvělé,“ řekl jsem. „Počkejte na mě v kočáře.“

„Ano, pane.“ Dormael se uklonil a opustil přístavek.

„Bezduchá loutka,“ odfrkl si Bertrand a vyřkl tak nahlas to, co jsem si sám myslel.

„No jo.“ Pustil jsem celou věc z hlavy a přehodil si přes ramena svůj milovaný plášť. „Důležité je jenom to, aby nám neházel klacky pod nohy a dělal, co se po něm chce.“

Chystal jsem se následovat Weberovic úředníka, když vtom jsem si na něco vzpomněl a zastavil se ve dveřích.

„Starouši,“ řekl jsem Bertrandovi, který už se chystal vyškrábat z postele. „Je tu něco, na co jsem se tě chtěl zeptat…“

„Ano, monsieure.“

„Ze všech věcí, které jsem zastavil, stojí podle tvého názoru některá za vykoupení?“

Stařec chvíli uvažoval, pak s jistotou prohlásil: „Až na starožitný medailon, který vám daroval váš zesnulý otec a který jste zastavil u Baptista Harcourta, asi ne… Je to jediný kousek dědictví, který jste měl u sebe.“

Kývl jsem.

„Dobrá. Takže asi začnu v zastavárně.“

Před odchodem jsem starce varoval: „Pamatuješ na naši dohodu? Potřebuju, abys dneska dobře jedl a nepřemáhal se. Jenom tak tě budu moct správně ošetřit.“

Bertrand odevzdaně kývl. Když jsem procházel dveřmi, slyšel jsem, jak si pro sebe brblá, že bych neměl mrhat svojí vzácnou pozorností na mrzkého sluhu, jako je on.

Ach, starouši, nemáš tušení, jak moc se mýlíš…

***

Krám, kde Max obvykle zastavoval cennosti, aby získal hotovost na rozmnožení sbírky tretek své milované, se nacházel přímo v centru Abbeville. Jen dva kroky od radnice, kde se scházela městská rada. Bylo to hezké místečko. Budova s nóbl fasádou připomínala elegantní obchod. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybych zjistil, že majitel uzavřel dohodu s některým z radních.

Můj odhad se ukázal být správný. Když jsem se o své úvahy podělil se zamlklým Dormaelem, roboticky mi oznámil, že majitel zastavárny, Baptiste Harcourt, je vzdáleným příbuzným druhého nejvlivnějšího městského radního.

„Menažerie opuštěného majetku…“ zamumlal jsem si pro sebe, zatímco jsem se zvědavě rozhlížel po interiéru zastavárny.

Police, regály i pulty byly nacpané nejrůznějším harampádím. Bylo tu všechno! Nejrůznější módní výstřelky, nádobí i příbory, figuríny všech velikostí, hole, šperky… A vše obklopovala aura jedinečné historie, jako by v sobě každý předmět nesl kousek duše svého lhostejného bývalého pána. Jen pro jistotu jsem vše oskenoval, ale neobjevil jsem nic magického.

Jakmile jsem dokončil prohlídku, zamířil jsem dozadu k pultu. Stál za ním mladík hubený jako lunt a s úsměvem nás pozoroval. Z jeho pohledu jsem vyčetl, že přesně ví, kdo jsem. A nebylo divu – Max tu byl pravidelným zákazníkem.

Zjevně to nebyl majitel obchodu. Nejspíše syn nebo synovec. Nebo dokonce dospělý vnuk.

„Rytíři Renarde!“ uvítal mě mladík sytým hlasem, když jsem přistoupil k pultu, a uklonil se. „Jak hezké, že jste nás zase poctil návštěvou! Také bych vám rád z celého srdce poblahopřál k vašemu vítězství ve včerejším duelu!“

„Děkuji ti, drahý… ehm…“

„Jaco,“ „připomněl“ mi mladík s úsměvem.

„Ano, ano… Jaco.“

„Přišel jste zastavit kořist ze včerejšího duelu?“ Mazaný klučina popadl býka rovnou za rohy.

V duchu jsem se zasmál. Baptiste Harcourt si vychovával skvělého nástupce.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Právě naopak. Přišel jsem vyplatit jednu ze svých věcí. Přesněji řečeno medailon. Je to obyčejná cetka, pro mě má ale velkou cenu, protože je památkou na mého otce.“

Zmínka o medailonu způsobila něco zvláštního. Jacův široký úslužný úsměv zmizel, nahrazen velmi vážným výrazem.

Po nemotorně vykoktané omluvě prchl malými, snadno přehlédnutelnými dvířky za sebou. Mimochodem, Dormael na mladíkovo zvláštní chování nijak nezareagoval. Nebyl náhodou opravdu automat?

Po několika minutách se objevila Jacova dokonalá kopie, jenom plešatá a o třicet let starší. Musel to být sám Baptiste Harcourt.

„Monsieure Renarde!“ řekl trochu roztřeseným hlasem. „Jak nesmírně rád vás zase vidím! Prosím, odpusťte mému mladému synovi jeho chování. Pořád se učí detailům rodinného podnikání… Monsieure Dormaele!“

„Monsieure Harcourte,“ odpověděl můj doprovod na pozdrav bezbarvě.

Majitel zastavárny zjevně nebyl ve své kůži. Očima těkal sem a tam, potřásal rukama… Uvažoval jsem, co ho tak vylekalo.

„Takže, monsieure Harcourte,“ přešel jsem do útoku. „Váš syn vám už určitě oznámil důvod mojí návštěvy. Věřím, že medailon mého otce máte stále ve svém vlastnictví.“

Cítil jsem v kostech, že chce zalhat a prohlásit, že už medailon prodal, nakonec se však Harcourt vzchopil.

„Ano, rytíři,“ přitakal. „Pořád je v mém vlastnictví.“

„Tak ho co nejrychleji přineste! Přeju si ho vyplatit.“

„Jde o to,“ řekl omluvně. „Prosím, pochopte, doba k jeho vykoupení, uvedená v původním dokumentu, už vypršela. A…“

„A co?“ zatlačil jsem na něj, ačkoli jsem vytušil, kam směřuje. „Vy máte medailon. Já ho chci odkoupit. Tak kde je problém? Vy získáte dlužné peníze s přislíbenou provizí navíc. Já získám zpátky předmět, který pro mě má citovou hodnotu.“

„Hm…“ Harcourt se navzdory mému tlaku začal vzpamatovávat. Roky zkušeností ho zocelily. „Jde o to, že v této konkrétní věci nastaly jisté obtíže…“

„Jako například?“

„Zákony našeho království říkají, že pokud zastavený předmět v dané době nevyplatíte, ztrácíte k němu veškerá vlastnická práva. Jinými slovy, ten medailon teď patří mně.“

S těmito slovy mi Harcourt podal záznam s Maxovým podpisem. Původně dostal za medailon dvacet korun. A mimochodem, ta lasička mě obrala hned dvakrát, navrácení si totiž podmínila třicetiprocentní provizí.

„Hm, dobrá,“ řekl jsem poté, co jsem si záznam znovu pečlivě pročetl. „Když tedy vezmeme v úvahu, co jste právě řekl, chtěl byste mi něco nabídnout? Třeba mi prodat můj vlastní medailon za vyšší cenu?“

Harcourt těžce vydechl, zamžoural na Dormaela a řekl: „Právě o to jde, nechci… tedy spíše nemohu…“

„Co to má znamenat?“ zamračil jsem se.

„Už jsem pro ten medailon našel kupce. Za týden si pro něj přijde.“

Ve svém minulém životě jsem s lidmi jako on často jednal. Pro jednoho jsem dokonce pracoval. Později se mě pokusil okrást. Ha! Naiva.

Nasadil jsem co nejlepší výraz muže, kterým lomcuje zuřivost, zamračil jsem se a chystal se na Harcourta znovu zatlačit, vtom však do hry nečekaně vstoupil Dormael.

„Monsieure Renarde,“ oslovil mě svým bezbarvým hlasem. „Považuji za svoji povinnost připomenout vám výnos hraběte de Brionneho, pána těchto zemí. Jde o to, že před několika lety se do prakticky stejné situace jako teď vy dostal vikomt de Avesnes, syn jednoho z nejbližších přátel hraběte. Šlo tehdy o rodinné dědictví, náramek, který zastavil v zastavárně. Vymezené časové údobí vypršelo a majitel obchodu, který už nechtěl dál čekat, prodal rodinný poklad někomu jinému. Technicky vzato byl v právu, ale jak jistě chápete, ani vikomt de Avesnes, ani jeho otec z toho neměli radost. A hrabě de Brionne se velice rozčílil. Majitel zastavárny byl nakonec vypuzen i s celou svojí rodinou ze země, zatímco hrabě vynesl rozhodnutí s platností pouze pro naše hrabství, které prodlužuje dobu na vyplacení o šest měsíců.“

Čím déle Dormael suchopárně hučel, tím ponuřeji se zastavárník tvářil.

„Děkuju, monsieure Dormaele,“ řekl jsem se širokým úsměvem, na což mi Weberovic úředník odpověděl úsečným kývnutím. „Co vy na to, monsieure Harcourte?“

Muž si těžce povzdychl a s mizernou imitací úslužnosti odvětil: „Skutečně, na tento výnos jsem musel zapomenout. Děkuji, že jste mi ho připomněli, messieurs. Vlastně budu velmi rád, že celá věc dopadla takto a rodinné dědictví se vrátí právoplatnému majiteli. Co kdybych vám ho prodal za stejnou cenu, jakou mi nabídl onen druhý džentlmen? Tudíž za jeden tisíc stříbrných korun?“

Ta malá krysa. A jak jeho hnusný ksicht přímo zářil!

„Vidím, že jste překvapeni, pánové,“ pokračoval Harcourt jakoby nic. „Zákon je bohužel na mojí straně. Máte několik měsíců navíc. To je pravda. Ale já stanovuji cenu.“

Pronesl to chladným tónem. Maska laskavé úcty spadla a odhalila jeho skutečnou tvář. Dokonce i rezervovaný Dormael si dovolil odfrknout.

O co tu šlo? A proč ten povyk okolo jednoho malého medailonu? Obyčejná návštěva zastavárny odhalila další z Maxových rodinných tajemství. No, kryso, řekl sis o to.

„Tisíc korun?“ zeptal jsem se klidně.

„Do posledního obolu,“ odvětil Harcourt drsně.

Dormael chtěl něco říct, já mu ale pokynul, ať mlčí.

„Rozumím, monsieure Harcourte,“ kývl jsem. „Musím si to rozmyslet.“

„Jak chcete, rytíři. Ale mějte na paměti – čas běží.“

„Ovšem,“ řekl jsem a i nadále zachovával netečný výraz. „Pojďme, monsieure Dormaele.“

Obrátili jsme se a zamířili k východu. Do krámu za celou dobu nikdo nevešel, což vše usnadnilo.

Otevřel jsem dveře, pustil Dormaela ven jako prvního a řekl jsem: „Počkejte na mě v kočáře, dobrý muži. Právě jsem si vzpomněl na další cennost, kterou bych rád vykoupil.“

Dormael nevzrušeně kývl, zatímco já se rozhlížel po ulici. Když jsem za ním zavřel dveře, zamkl jsem všechny tři zámky. Teď si budeme moct v klidu pokecat.

Harcourt si mého konání všiml. Zamračil se, poodstoupil k dvířkům za sebou a důrazně zvolal: „Rytíři! Co si myslíte, že děláte?!“

Chtěl pořádně zahartusit, ale nějak se mu to nepovedlo. U posledního slova mu zrádně přeskočil hlas.

Vzdálenost ode dveří k pultu jsem překonal během několika vteřin, přesto jsem to málem nestihl. Harcourt byl mrštný jako lasička. Když jsem přeskakoval pult, už za sebou zavíral dveře do zadní místnosti.

Probudil se ve mně lovecký instinkt. Tak to ne, kryso! Téhle lišce jen tak neutečeš!

Harcourtovi se nedařilo zamknout, čehož jsem hned využil.

Vložil jsem do výkopu trochu energie a dveřmi doslova prolétl. Harcourt měl celkem štěstí – dveře ho praštily jenom do ramene.

Zatímco on ležel na podlaze a chrlil nadávky, já se rychle rozhlédl kolem. Místnůstka bez oken, u jedné stěny široký stůl s hromadami papírů a různého haraburdí, u té protější malá pohovka a křeslo, za nimi další dveře. Zkusil jsem kliku – zamčeno.

Za pohovkou jsem uslyšel šramot a prosebný vzlyk. Nakoukl jsem za ni a usmál se. V koutě se tam krčil Harcourtův syn, objímal si kolena a ustrašeně na mě zíral. V očích měl slzy.

„Jaco, žádný strach,“ řekl jsem klidně. „Jenom dám řeč s tvým tátou a zase půjdu.“

„Renarde!“ vyštěkl Harcourt skrze zaťaté zuby a pokusil se vstát. „Za to zaplatíte! Zažaluju vás! Po zbytek života budete dřít v dolech!“

Přistoupil jsem k zastavárníkovi, drapl ho za límec a smýkl s ním do křesla.

Baptiste Harcourt zakvílel bolestí a pravou rukou se chytil za levé rameno. Oskenoval jsem ho pravým viděním.

„Přestaň výt,“ utrhl jsem se na něj. „Je to jenom modřina. Budeš v pořádku.“

„Skončil jste, Renarde,“ zasyčel Baptiste. „Nejvyšší abbevillský soudce je nejlepší přítel mého strýce, druhého radního! Do večera budete v okovech a na cestě do dolů na severu!“

„Každý svět je prý jiný, vy lidi jste ale všude stejní,“ zašeptal jsem si pro sebe a ušklíbl se. „Jeden by si myslel, že vás snad klonují.“

Harcourt se zamračil a zaposlouchal se.

„Co si to tam šeptáte?“

„Říkám, že jsi hamoun a až moc si věříš.“ Usmál jsem se. „Můžeš jednat beztrestně, a tak jsi zlenivěl. Navíc jsi opravdu pozoruhodně hloupý. Co tě vede k domněnce, že proti mně kamarád tvého strejdy vznese obvinění? Zapomněl jsi, kdo jsem? Jsem šlechtic ze starobylého a vlivného rodu. Jediný, kdo mě tu může z něčeho obvinit, je hrabě de Brionne, ne nějaký mrzký poddaný. A soud? Když uvážíš, jak moc zdejší pán tvého bratra ‚miluje‘? Osobně se nemůžu dočkat, jak se bude hrabě de Brionne tvářit, až mu povím, že ses mě chystal oloupit. Tvůj kyselý výraz mi napovídá, že ti konečně došlo, jak moc ses přepočítal.“

Harcourt strnul. Připomínal oškubaného kohouta, který zničehonic přišel o hlas. V očích měl neštěstí a úlek nad tím, jaké chyby se dopustil. Díky svému příbuznému vedl své obchody dlouho beztrestně. Teď ale narazil na sobě rovného.

„A teď mi pověz,“ pokračoval jsem. „Co tě na tom malém medailonu tak nadchlo?“

Klepal se, ošíval a mračil, s odpovědí však nespěchal.

Odfrkl jsem si a vytáhl z pochvy dýku. V její zákeřně zahnuté čepeli se odrazilo světlo svící. To Harcourta opravdu dostalo. Začal něco rychle mumlat a nasadil uctivější tón.

„Monsieure, prosím… Opravdu mám kupce, který je ochotný dát za ten medailon tisíc stříbrných korun! Nic víc vám říct nemůžu!“

Znovu jsem si odfrkl. Takový herecký talent, promrhaný v maloměstské zastavárně. Ty náhlé změny osobnosti byly vskutku úchvatné. Ještě před minutou žhnul spravedlivým hněvem, teď byl ochotný líbat mi nohy.

„No, víš…“ Povzdychl jsem si a přikročil k němu. „Bohové budou vědět, že jsem se opravdu snažil.“

„Monsieure Renarde!“ vykřikl Jaco a vyskočil zpoza pohovky. „Já vám všechno povím! Jenom se nad otcem slitujte!“

„Ticho, spratku!“ zavřeštěl Harcourt starší.

„Váš medailon je artefakt Zapomenutých!“ vychrlil mladík jedním dechem.

„Co jsi to udělal?“ zachroptěl Baptiste a odevzdaně svěsil hlavu. „Pošetilé dítě…“

„Zapomenutých?“ zeptal jsem se.

„Ano!“ Jaco kývl a slova ze sebe přímo sypal, jak se bál, aby ho otec opět neumlčel. „Pochází z jednoho ze starověkých království, které teď pokrývá Strixův stín. Otec nedokázal přesně určit ze kterého, ale nepochybně šlo o jedno ze severních království.“

„Hm. Tak to je překvapení. O tom jsem neměl ani tušení…“

„No ovšem!“ Jaco mi snadno skočil na lep. „To byste ho nezastavil za pár drobných.“

Ehm, kluku, možná se na práci v tomhle oboru přece jenom nehodíš. Tvůj táta s tebou marní čas. Radši si začni hledat práci jinde.

„Aha,“ protáhl jsem a koutkem oka sledoval, jak Harcourt bledne. „A kdo je ten tajemný kupec?“

„Nevíme,“ pokrčil rameny Jaco. „Oslovil otce při pátrání po artefaktech Zapomenutých. V dopise mu za ten medailon nabídl tisíc korun. Své jméno nám neprozradil…“

Rychle jsem pohlédl na Baptista Harcourta. Krčil se v křesle a vypadal, jako by úplně ztratil půdu pod nohama.

Ach, kluku, zdá se, že tvůj táta moc dobře ví, o koho jde. Jenom ti to neřekl. A podle jeho vyděšeného výrazu mu tajemný kupec jeho chybu neodpustí. Ale to mi bylo jedno. Můj problém to nebyl.

„Monsieure Harcourte,“ řekl jsem ledovým tónem. Můj hlas ho přiměl otřást se a zvednout hlavu. Viděl jsem v jeho očích odevzdaný pohled. „Chci svůj medailon zpět.“

Hodinu po mém vyčerpávajícím rozhovoru se zastavárníkem jsem seděl v kočáru, který ujížděl pryč ulicí, zamyšleně hleděl na medailon a chvěl se po celém těle. Jeho prohlídka mi odhalila, že v ruce držím magický artefakt, jehož samotná existence vyvracela místní teorii o původu nadaných. Zdálo se, že v tomto světě existovala magie už dlouho před příchodem Stínu.

Upřímně, uvnitř jsem byl připraven na připomínku od svého tajemného patrona nebo i jen na pouhý pozdrav od něj. A teď se to, co jsem intuitivně čekal, stalo.

V ruce jsem držel kulatý kousek zlata o velikosti křepelčího vejce, jehož zadní stranu zdobila rytina zubícího se liščího obličeje. I když jeho predátorský škleb připomínal spíše šťastný úsměv.

Na čelní straně se pak nacházel erb: trojúhelníkový štít podepřený ze stran liškami na zadních a se zubatou korunou na vrcholu.

To však moji pozornost neupoutalo. Pod štítem stálo motto, ze kterého mě mrazilo u páteře. Byla to krátká fráze ve starověkém jazyce čarodějů a říkala: „Teď a tady!“

Kapitola 2

Ležel jsem v posteli s rukama za hlavou a zíral na tmavý strop. Byla hluboká noc, ale já nespal. A nebylo divu – zítra ráno vyrazím na svůj první výlet v tomto světě. Hlavou mi táhly nejrůznější myšlenky. Jak bych mohl spát?

Jako vždy jsem průběžně doplňoval seznam věcí, kterých už jsem dosáhl, v duchu procházel soupis naplánovaných úkolů a odškrtával ty, které už jsem splnil.

Na prvním místě stála budoucí výprava. Naším cílem byla Západní pevnost na severovýchodě země, na samotném okraji Stínu, kde budu sloužit ve Stínové hlídce.

Než předstoupím před velitele Louise de Rohana, budu si muset pronajmout nějaké bydlení v Toulonu, v městečku nedaleko pevnosti. Jako šlechtic jsem nebyl povinován bydlet v kasárnách s poddanými, za což jsem byl nemálo vděčný.

Z Abbeville do Toulonu to bylo přibližně pět set mil. Po kvalitních silnicích ve svém starém světě bych tu cestu v autě urazil za sedm nebo osm hodin, aniž bych musel sešlápnout plyn až k podlaze, a to včetně všech zastávek na svačinu a čůrání. Anebo bych mohl letět letadlem.

Jenže tady mě čekala vyčerpávající čtyřicetidenní štreka. A to v nejlepším případě. Hrozný stav silnic, počasí, útoky lupičů a divokých zvířat a případné nemoci představovaly jenom zlomek toho, co nás mohlo potkat. Navíc ne všichni v karavaně, ke které jsem se připojil, budou tak dobře nachystaní jako my.

V myšlenkách jsem se vrátil zpátky k poslednímu týdnu příprav a zamračil se. Laxnost lidí tohohle světa mi šla příšerně na nervy. Ještě že jsem měl k ruce Dormaela, kterého nic nemohlo rozházet a který nade mnou neustále bděl. V duchu jsem za něj madam Weberové stokrát poděkoval. Bez lakonického, svědomitého úředníka mohly moje přípravy nabrat i několikaměsíční zpoždění. Tenhle svět prostě ještě ani zdaleka nedosáhl rychlosti mého původního.

Dormaelovi se moje metody líbily. Začal jsem nabývat dojmu, že ve mně vidí spřízněnou duši. Přesto jsem ho zpočátku považoval za poněkud žlučovitého. Tušil jsem, že si připadal jako chůva výstředního aristokrata a byl připraven trpělivě tolerovat každý můj výstřelek a plnit všechna moje přihlouplá přání.

Hádal jsem, že k prvnímu oteplení v našem vztahu došlo po naší návštěvě v zastavárně. Situace, která měla pro mladého naivního aristokrata skončit nezvratnou prohrou – střet s mazaným Baptistem Harcourtem – skončila nečekaně rychlou a rozhodnou výhrou.

Později téhož dne jsme se vydali na krátké, ale vyčerpávající tažení po všech stánkařích a malých kupcích v Abbeville, kteří prodávali magické lektvary.

Za jediný večer jsem vykoupil veškeré místní zásoby léčivých odvarů, parfémů a inkoustů. Cítil jsem silné nutkání navštívit Trebolta a pokusit se získat víc magického prachu, ale moudře jsem ho potlačil. Nepotřeboval jsem mu zavdat další důvod k podezřívavosti. Ze stejného důvodu jsem se zdaleka vyhýbal i zbrojířství jediné artefaktorky ve městě. Nebyla správná chvíle odhalit karty komukoli nadanému.

Pořídil jsem si trojnásobné množství lektvarů uvedené ve smlouvě, ale Dormael veškeré mé nákupy uhradil s tím, že mu madam Weberová dala jasné instrukce plnit všechny moje požadavky související s přípravou na cestu.

Množství lektvarů akceptoval Dormael bez otázek – stačilo, aby zvážil, kam se chystám – v případě obrovského kvanta parfémů a inkoustu ovšem zjevně otázky měl. Maskou úředníkovy nevzrušenosti prokoukla nezkrotná zvědavost. Viděl jsem mu ji na očích.

Musel jsem mu dát aspoň něco. Řekl jsem mu, že cestou navštívím hodně hrabství, baronství a jedno vévodství, což znamená, že mě bude čekat mimo jiné řada schůzek s místními aristokraty. A drobné dárky v podobě magických lektvarů přijdou velmi vhod při získávání jejich přízně a případně mi pomohou překonat nástrahy byrokracie.

Mé úvahy připadaly Dormaelovi víc než přesvědčivé a ten večer se jeho názor na mě jako na mladého naivního aristokrata začal měnit.

Já samozřejmě lhal, až se mi od huby prášilo. Ani v nejmenším jsem neplánoval životně důležitou energii prodat, natož pak darovat. Navíc mi začal docházet karmínový prach a ze smaragdového mi nezůstalo už vůbec nic. Kúra k zesílení mých energetických kanálů si žádala velké množství těchto cenných zdrojů.

Čas od času jsem si s lítostí vzpomněl na pytlíček karmínového prachu, který jsem daroval čarodějnici, jen aby se už nikdy znovu neukázala. Zdálo se, že se rozhodla. Nechtěla mě už nikdy vidět? Fajn. Však já si na všechno přijdu sám.

Zbroj a zbraně jsem si opět opatřil ve zbrojířství Guye Arnaulta. Jacquesův kamarád mě totiž zaskočil – na jeho šrotovišti se dala najít řada cenných věcí.

Především jsem musel pořídit výstroj Bertrandovi. Díky karmínovým lektvarům mířilo jeho uzdravování mílovými kroky správným směrem.

Naopak Jacquesovi zůstala výbava z jeho slavné válečné minulosti. Navíc se mi nečekaně zadařilo – de Lamarův sluha se konečně uvolil odevzdat mi kořist, na kterou jsem měl ze zákona nárok.

Patřila k ní i vesta, kterou měl Vincent de Lamar při našem duelu na sobě, brigantina skutečně mimořádné kvality. Hedvábný povrch ukrýval překrývající se ocelové pláty na měkké kůži podšité tím nejjemnějším sametem. Tahle nóbl zbroj by se hodila i na večírek nebo hostinu u hraběte či barona.

Brigantina mi byla velká, ale Guy Arnault slíbil, že ji upraví na moji velikost. De Lamarovu čepel jsem se ale rozhodl prodat. Byla pro mě příliš těžká, jednoruční meč byl zjevně vyroben přímo na míru, i v této věci mi však majitel Kyje a válečné sekery vypomohl, přijal ji totiž výměnou za pár mírně zahnutých čepelí.

Když jsem je poprvé spatřil, vzaly mi dech. Naše světy měly hodně společného. Mamoru Jamada používal prakticky identické meče v našem cirkuse, a to při předvádění kousků, které nakonec naučil i mě.

Guy Arnault mi prozradil, že mu je prodal námořník, který strávil nějaký čas na Východních ostrovech. Jeho historka mě nepřesvědčila, ale nechal jsem to být. Všichni jsme měli ve skříních nějaké kostlivce. Já nebyl výjimkou.

Navzdory výtečné oceli a vyváženosti čepelí vadily místním šermířům jejich nezvyklý tvar a mírně prodloužené jílce, byli totiž zvyklí na docela jiné zbraně. Nezvyklé meče tak celé roky sloužily spíše jako výzdoba.

Abych je vyzkoušel, vzal jsem je na zadní dvorek obchodu a předvedl s nimi několik kat, které svojí komplexitou udělaly dojem na všechny přihlížející. Po této ukázce jsem si několikrát všiml, jak na mě Guy Arnault civí. Poznal jsem, že Jacquesův kamarád z armády má spoustu otázek, neodvážil se je ovšem položit. Můj nový stájník a kočí kamarádovi pošeptal, co si myslím o lidech, kteří strkají nos do cizích věcí.

Následovala scéna ve Weberovic stáji. Při bližší prohlídce a oskenování koní, které mi nachystali, jsem zjistil, že tři nevyhovují, což jsem jim taky řekl. Mimochodem, Jacquese překvapilo moje prohlášení stejně jako personál mého zaměstnavatele. Koně totiž byli opravdu hezcí.

Weberovic hlavního stájníka to pobouřilo. Naopak nečitelný Dormael vypadal potěšeně. Zdálo se, že jsem zcela náhodou zasadil ránu někomu, koho dlouho bral jako svého soka. Už při příchodu do stáje jsem si všiml, že se nemají v lásce.

Když hlavní stájník, který ze všech sil potlačoval zuřivost, skrz zaťaté zuby procedil, zdali by se mladý džentlmen uvolil jemu, obyčejnému smrtelníkovi, prozradit, co přesně se Jeho Lordstvu na nejlepších abbevillských koních nelíbí, s radostí jsem mu vyhověl.

Jak se můj seznam bolístek a zranění předvedených koní prodlužoval, stájník zbledl a nakonec nasadil výraz téměř zkroušený.

Když jsem skončil, působil Weberovic hlavní stájník přímo vystrašeně. I hlupákovi muselo být jasné, že si byl většiny problémů, na které jsem poukázal, dokonale vědom. Jen několik mých diagnóz pro něj bylo skutečnou novinkou.

Nakonec byli problémoví koně nahrazeni jinými podle mého výběru a Dormael, který zářil jako naleštěný tolar, hlavnímu stájníkovi triumfálně oznámil, že celou věc, která značně pošpinila dobré jméno jejich zaměstnavatele, nahlásí.

K mému nesmírnému potěšení jsme se v žádném jiném „oddělení“ podniku Weber a synové žádných dalších zdržení nedočkali. Na oněch místech byla Dormaelova autorita neotřesitelná.

Úvahy o výpravě postupně nahradily úvahy o financích. V této věci jsem se mohl jen usmívat. Nejenže se mi podařilo vyrovnat všechny dluhy, které se kvůli tomu hňupovi Maxovi rozmnožily jako blechy, ale ještě mi něco zůstalo.

Na místní poměry ze mě částka na mém bankovním účtu dělala celkem majetného muže. Ale upřímně, dvakrát se mi nelíbilo, že by moje peníze měly jen tak ležet někde na účtu. Byl jsem zvyklý na to, že pro mě pracují a jsou neustále v pohybu. Na druhou stranu, o něco víc než sedm tisíc stříbrných korun se dalo považovat i za jistý bezpečnostní polštář, kterých jsem popravdě potřeboval víc a na různých místech.

Kromě stříbra jsem měl i šperky ze skrýše Paula Lepetita, které jsem plánoval po kouscích rozprodávat v městech, kde se cestou zastavíme.

Rozhodl jsem se ponechat si jenom jedinou věc – smaragdovou brož. Tu, která mezi ostatními šperky opravdu vynikala. A spolu s ní i záznam o hodnotě zastaveného kousku, jen pro jistotu.

A nemínil jsem prodat ani zlatý pečetní prsten s velkým tmavě karmínovým rubínem, kterým hrabě de Angland vykoupil zpět rodovou zbroj svého syna. V budoucnu ho budu potřebovat. Jen ať slouží Jeho Lordstvu jako připomínka laskavosti, kterou jsem mu jednou prokázal.

Ostatní šperky byly sice bezproblémové, instinkt mi ovšem napovídal, že s Maxovým rodinným medailonem budou potíže. A moje instinkty mě ještě nikdy nezklamaly.

Jeho pečlivé oskenování mi prozradilo, že obsahuje primitivní energetický systém. Nedokázal jsem určit, k čemu slouží. Když jsem do něj vyslal malou kuličku many, oblý kousek kovu se jen rozzářil tlumeným magickým svitem. Svítil několik minut, poté zhasl a zase z něj byl jen obyčejný zlatý medailon. Tím moje experimentování skončilo a mně zbylo víc otázek než odpovědí.

Vyptal jsem se na medailon Bertranda, ale skoro k ničemu to nebylo. Stařec mi řekl pouze to, že medailon dal Maxovi jeho hraběcí otec několik hodin před svým zatčením a požádal ho, aby ho dobře ukryl. To bylo vše. Možná svému drahému synáčkovi prozradil víc, to už se ale nikdy nedozvím, jelikož oba muži byli mrtví.

Mimochodem, zvláštní bylo, že kromě medailonu mu otec nedaroval žádnou hotovost, v té věci jsem ovšem měl jistou teorii. Hrabě zjevně nečekal, že jeho parchanta vyhodí z jeho vlastního sídla jen se třemi sty korunami v kapse. Naopak Max zjevně nečekal, že by jeho vyhnanství mělo dlouhého trvání. Proto si ze všech sil užíval. A v podstatě měl pravdu. Neuběhl ani rok a drahý strýček pro něj našel využití.

Což mě přivedlo k dalšímu bodu. V duchu jsem ho nadepsal „Drazí příbuzní“. I naprostému hlupákovi by došlo, že v mém oslabeném postavení se lidé pokusí mnou manipulovat a zalepit mojí maličkostí díry, které často vznikají v rodinných záležitostech.

Ještě jsem úplně netušil, jakou díru se můj drahý strýček snaží mnou ucpat, ale smrděla žumpou – a to byl fakt. Povídačky o „skvělém manželství“ můj šestý smysl neoklamaly.

S vyplňováním děr jsem problém neměl. Tomu jsem rozuměl. Max byl nejslabším článkem rodinného řetězu, takže bylo přirozené, že to odnesl zrovna on. Jenomže teď mu navíc usilovali o život. Kdo za tím byl? Nějaká tetička z matčiny strany, se kterou se Max prý osobně nikdy nesetkal. Co z něj v jejích očích udělalo cíl?

Mimochodem, přesně na tohle jsem se chystal zeptat „lásky svého života“, Vivienne Leroyové, jenomže se ukázalo, že i ta ďáblice musí mít skvěle vytříbený šestý smysl, poněvadž v noci po duelu uprchla z města neznámo kam.

De Lamarův sluha, kterého jsem polechtal dýkou, ze sebe vysypal vše, co o pohledném páru věděl. Ukázalo se, že potom, co by mě de Lamar v souboji zabil, plánovali s Vivienne odejít z Abbeville a odcestovat na jih Vestonie a následně dál do Atalie. Hm. Jak se dalo čekat.

A nemohl jsem se zeptat ani Betty, která plány své „kamarádky“ a jejího milence znala. Den po souboji odjela zpátky do hlavního města. Docházelo tu přímo k masové emigraci.

Na rozdíl od Vivienne jsem však přesně věděl, kde svoji „snoubenku“ hledat. Až dorazím do hlavního města, přijmu pozvánku jejího otce, monsieura Gilberta.

Mimochodem, Vivienne bych našel stejně snadno. Šejdířovi jen tak někdo nepláchne. Ale prostě se mi nechtělo plýtvat na ni časem. Zvlášť proto, že už jsem stejně skoro všechno věděl.

Celkově byla Maxova rodinka fakt k pomilování. A teď se navíc objevila ona záhada se zapomenutým královstvím. Max a já jsme byli se Zapomenutými přímo spřízněni, to jsem pochopil ve chvíli, kdy jsem spatřil liščí medailon a motto ve starověkém jazyce čarodějů.

No, teď už jsem aspoň věděl, jak to můj tajemný patron myslel, když mi slíbil, že mi vybere nové tělo a nový svět, který přinese spoustu zábavy nám oběma. Očekával ode mě velkolepou show. Začal se totiž trochu nudit…

A když už je řeč o zábavě. Zanedlouho vyrazím za hranici a dozvím se víc o magii Stínu. Neměl jsem totiž v nejmenším úmyslu čekat celá léta a zvětšovat svůj rezervoár dlouhým a vytrvalým tréninkem. Ne, ne, ne proto, že bych se bál dřiny, pokud ale existoval způsob, jak celý proces urychlit, musel jsem ho využít. Co říkalo to motto? „Teď a tady!“ Hehe. Tohle rodinné heslo se mi začínalo líbit.

A zatímco jsem takto rozebíral, co už jsem udělal a co ještě musím udělat, ani jsem si nevšiml, že jsem se propadl do měkké náruče spánku.

Tu noc se mi zdálo o Thais. Ale ne o Thais z mého minulého života – tak šťastné, plné života a s hřívou rusých vlasů – nýbrž o jiné, nové Thais. S tmavýma očima, havraními vlasy a nelítostnou, chladnou tváří.

Tentokrát jsem viděl víc. Moje „sestřička“ stála na přídi velké trojstěžňové lodi a zamyšleně hleděla do dálky. Na rtech jí pohrával krvelačný úsměv a v tmavých očích jí tančil zuřivý oheň.

Ani dolíčky ve tvářích nedokázaly zjemnit její chladný výraz natolik, abych v ní viděl svoji sladkou Thais.

Zadíval jsem se za ni a ucítil mrazení mezi lopatkami. Horní paluba byla nacpaná po zuby ozbrojenými vojáky ve zbrojích a pláštích s kápěmi z vlčích kožešin, ověšenými šperky ze zvířecích tesáků a uší a s modře potetovanými vousatými obličeji.

Thais, nebo spíše žena s její tváří, odtrhla oči od obzoru, otočila se a vítězně něco zakřičela chraplavým jazykem, který jsem neznal. Ozbrojenci zatřásli zbraněmi a odpověděli jednohlasným vlčím zavytím, ze kterého mi málem vyskočilo srdce z hrudi.

Následně rádoby Thais ukázala přímo vpřed a opět něco křikla. Zahleděl jsem se tím směrem a strnul. Na obzoru jsem spatřil pobřeží a linii pevnostních hradeb s vysokými věžemi, na nichž se ve větru třepotaly barevné vlajky.

Polkl jsem a cítil, jak mě škrábe v krku. Donutil jsem se rozhlédnout kolem. Mlha se poněkud rozestoupila a odhalila velkou flotilu s tucty, ne-li stovkami vojáků na palubě každé lodi.

Potom jsem se vzbudil… Lapal jsem po dechu, jako bych právě uběhl maraton. Prudce jsem se posadil na posteli a třesoucíma se rukama si strhnul propocenou košili.

Srdce mi silně tlouklo. Sen se zdál až příliš skutečný. Ale to nebylo vše.

Před návratem do skutečného světa jsem si všiml něčeho na hrudi rádoby Thais. Tentokrát jsem si její náhrdelník dobře prohlédl. Byl posázený deseti obrovskými karmínovými bruty.

Kapitola 3

Od našeho odjezdu zAbbeville uplynulo osm dní. Nebudu přehánět, když řeknu, že Bertrand ijá jsme město, ve kterém jsem poprvé otevřel oči vtomto světě, opouštěli bez sebemenší známky lítosti. Zaprvé jsem nikdy neměl rád dlouhé vysedávání na jednom místě. Anebylo divu. Celé své dětství aranou dospělost jsem strávil na cestách. Azadruhé, Abbeville nebylo zrovna místem, kde bych se chtěl usadit. Nebylo na něm nic zvláštního.

Mé rozloučení sTrixie ajejím mladším bratrem ovšem bylo docela procítěné. Přišli nám dát sbohem se slzami vočích. Trixie byla mimo sebe. Koneckonců se neloučila jenom snámi, nýbrž ise svým snoubencem.

Když jsem se vyhoupl do sedla, přiběhla ke mně, chytila mě za botu avyhrkla prosbu, abych dal pozor na jejího Patricka. Vodpověď jsem si mohl jen vduchu odfrknout. Nahlas jsem ji ovšem ujistil, že udělám, co bude vmých silách, pokud mě oto sám Patrick požádá.

Jinými slovy jsem jí neslíbil nic konkrétního, nechal jsem ale otevřené dveře. Trixie se stím spokojila. Dobře si uvědomovala, že po všem, co se stalo za posledních několik dnů, byla itato moje odpověď mimořádně šlechetná.

Problém byl vtom, že Patrick Dupree, Trixiin budoucí manžel, ajá jsme nevykročili správnou nohou. Stalo se to, když jsme sJacquesem navštívili muže, který měl vést karavanu na hranici.

Konstatování, že se nám dostalo chladného přijetí, by byl velmi slabý výraz. Roland Buquet, vůdce karavany, byl malý, podsaditý starší muž snosem stočeným do strany apravou lící zohyzděnou jizvou po spálenině. Zjevně ho nijak nepotěšilo, když se doslechl, že se chceme kjeho karavaně připojit.

Bývalý seržant strávil půlku života službou vkrálovských legiích apo odchodu na odpočinek si vydělával eskortováním rekrutů na hranice. Na přítomnosti šlechtice ve své karavaně viděl jen pramálo pozitiv. Roland Buquet nebyl zvyklý na to, aby někdo zpochybňoval jeho rozkazy. Zhýralý šlechtický floutek mohl snadno způsobit, že by se dobře šlapající soukolí jeho organizace zaseklo.

Musel jsem zarputilého seržanta ujistit, že neplánuju diktovat karavaně cestovní plány, aikdyby to po mně někdo chtěl, tuto nezáviděníhodnou čest bych odmítl.

Rovněž jsem slíbil, že se budu vrozumných mezích řídit pokyny vůdce karavany. Kupříkladu jsem byl připraven vypomoct při obraně před útoky lupičů nebo divokých zvířat. Nebyl jsem ovšem ochoten podílet se na každovečerní stavbě tábora. Vkaravaně cestoval dost velký počet poddaných. Jen ať si vykopají své jámy na ohně apodobné věci.

Rolandu Buquetovi to vyhovovalo amrazivý pohled vjeho očích roztál, ikdyž jenom trošičku. Obzvláště poté, co jsem mu za naši cestu zaplatil pět stříbrných korun.

Bohužel jeho pomocníkem byl statný habán jménem Patrick Dupree srukama jako lopaty, který měl chuť se rvát.

Během rozhovoru se seržantem jsem si nemohl nevšimnout, jak mě Trixiin snoubenec propaluje očima. Velké ruce zatínal vpěst, až mu zbělely klouby, afrkal jako rozzuřený býk. Nepřátelské pohledy afrkání ale byly vše, nač se omezil. Příčinu jeho rozpoložení nebylo těžké odhalit. Patrick přímo hořel žárlivostí. Jacques mi později moji teorii potvrdil, poněvadž ani jemu Patrickova nálada neunikla.

Přirozeně jsem mu nemínil jeho nezdvořilost nechat projít. Abylo mi ukradené, kdo je jeho snoubenka. Poddaní se nesměli na šlechtice takhle dívat.

Proto jsem Rolandu Buquetovi doporučil, aby svému pomocníkovi domluvil anaučil ho slušnému chování. Jinak se toho budu muset chopit sám. Tucet ran bičem byla vtakových případech ta nejlepší medicína.

Nevím, jak se otom Trixie tak rychle dozvěděla. Ačkoli sjejím mimořádným talentem strkat nos do cizích věcí mě to nijak nepřekvapilo.

Ještě tentýž den mě oslovila se slzami vočích, spínala rukama aprosila mě, abych jejímu hloupému snoubenci jeho nezdvořilé chování odpustil.

Podobně pošetilé hry mě obecně nezajímaly. Už tak jsem se cítil jako hlavní postava nějaké levné romance.

Po osmi dnech na cestě jsem si stačil dobře prohlédnout jak vůdce karavany, tak iostatní členy. Vpodstatě se dali rozdělit do čtyř skupin.

První tvořil Roland Buquet ajeho deset mužů. Na první pohled bylo jasné, že se dobře znají. Anebylo divu. Podle Jacquese sloužívali vůdce karavany ajeho muži ve stejné legii.

Druhá sestávala ze žoldáků, kteří podepsali smlouvy se zazobanými občany Abbeville amířili na hranici sloužit ve Stínové hlídce. Jedním znich byl iPatrick, vůdce skupiny. Ta čítala tucet vojáků, kteří byli zjevně placeni vůdcem karavany jako výpomoc.

Třetí skupina byla se skoro třiceti lidmi největší. Vduchu jsem jim říkal „nebožáci“. Nejenže neměli dost hotovosti na to, aby za sebe poslali žoldáka, neměli ani dost peněz na základní výzbroj nebo slušné oblečení či jídlo. Znějakého nepochopitelného důvodu vzali Roland Buquet ajeho lidé „nebožáky“ pod křídlo azajistili jim dopravu, jídlo azákladní ošacení. Samozřejmě jsem nevěřil tomu, že by seržant ajeho lidé byli tak čistí aneposkvrnění altruisté, atak jsem se svým společníkům otéto podivnosti zmínil avaroval je, aby měli oči na stopkách.

Čtvrtou skupinu představoval náš malý tým. Byli jsme nejlépe vybavení apřipravení.

***