© Roman Cílek, 2010, 2016, 2026

Cover art © Lukáš Tuma, 2010, 2016, 2026

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2010, 2016, 2026

ISBN 978-80-278-0253-1 (print)

ISBN 978-80-278-1658-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1659-0 (mobi)

ISBN 978-80-278-1660-6 (pdf)

KAŽDÁ SKUTEČNOST JE SLOŽITĚJŠÍ

NEŽ MOŽNOSTI JEJÍHO ZOBRAZENÍ.

Robert Kvaček

PROLOG

„Zblízka, velmi zblízka jsem viděla Skorzenyho zjizvený obličej…“

„Dodnes mám ten obraz před očima,“ vyprávěla na sklonku devadesátých let minulého století, nedlouho před svou smrtí, paní Ludmila Řičicová-Uhlířová, a za okny jejího bytu byla Farní ulice v pražských Střešovicích. „Bylo tehdy pozdní jaro šestačtyřicátého roku a na půdě bývalého nacistického koncentračního lágru Dachau nám v odděleném sektoru americké výzvědné služby přidělili vyslýchací místnost tak malou, že tvář osmatřicetiletého robustního muže, který se jmenoval Otto Skorzeny, se nacházela snad pouhý metr od mé. Jako civilní zaměstnankyně kontrašpionážního, tedy obranného zpravodajství hlavního štábu československého ministerstva národní obrany, jsem v něm samozřejmě vnímala především bezohledného válečného zločince, jenomže mi také bylo něco málo přes pětadvacet let a musím dnes už s úsměvem přiznat, že z čistě ženského pohledu to byl chlap nesporně přitažlivý. A ten zkušený darebák to brzy vycítil a po celou dobu skoro až okázale dával najevo, že vnímá spíš mne než mého nadřízeného majora Staňka, který výslech vedl, zatímco já se starala o překlad otázek i odpovědí a podrobný zápis. No, zvládla jsem to, musela jsem, pocházím z důstojnické rodiny masarykovského ražení, za okupace jsme si prožili své, a také jsem si v té chvíli připomněla úder pendreku, který bolestivě poznamenal má záda v listopadu 1939, když nás hitlerovci vyháněli z budovy pražské filozofické fakulty. Odvrátila jsem tedy od něho pohled, tvářila se lhostejně a věnovala se svým papírům. Rozhodně jsem nechtěla připustit, aby si mohl myslet, že on, který byl v posledních letech zvyklý velet při akcích, jež svým způsobem vstoupily do historie, je i v tomhle výslechovém kamrlíku pánem situace.“

Celé se to tehdy v Dachau odehrávalo dost zvláštně.

Výslech, který zde majoru Staňkovi na základě předběžné žádosti jeho nadřízených povolili, měl – jak to lze vyčíst i z tajného úředního záznamu – omezený a důkladně kontrolovaný průběh. Američané prostě dávali najevo, že Skorzenyho, který patřil k zákulisní elitě „třetí říše“ a mohl by, pokud by chtěl, objasnit četná tajemství, považují výhradně za svého zajatce.

A ještě tu bylo cosi navíc.

Nedlouho předtím došlo přece ke „štěchovické aféře“.

Shrneme-li tuto událost do podstaty, jednalo se o to, že 11. února 1946 dorazila k Hradišťku u Štěchovic, kde měli Němci za okupace vojenský výcvikový prostor, tajná výprava. Deset Američanů, dva Francouzi a zajatý esesák jménem Aschenbach. Dva dny perné práce tu čekaly především americké pyrotechniky, přičemž Aschenbach, někdejší příslušník zvláštního komanda z SS divize Das Reich, které tu bedny s archivními materiály zhruba před rokem zakopávalo, jim při tom byl svědomitým rádcem. Poté tři plně naložená nákladní auta odjela směrem na západ. Cílem cesty byl Frankfurt nad Mohanem. To už se však československé úřady o téhle prapodivné akci dozvěděly, následoval diplomatický protest a Američané 3. března bedny s převážnou částí jejich obsahu museli vrátit. Navenek se tedy za touto „politováníhodnou nehodou“ učinila tlustá čára, ale rozhodně se tím vztahy mezi československými a americkými zpravodajci citelně narušily.

A tomu zřejmě odpovídal i přístup k majoru Staňkovi a jeho servisní spolupracovnici. Padlo jasné určení, že zajatce je možné kromě identifikačních údajů vyslýchat pouze ve věci jeho případného podílu na dění, k němuž došlo na území někdejšího Protektorátu Čechy a Moravy. Jmenovitě se jednalo o mnoha hrůznými zločiny zatíženou činnost Skorzenymu podřízených stíhacích svazů SS (Jagdverbände). Téma „štěchovického archivu“, které mohlo se Skorzenym jako Hitlerovým specialistou na zvláštní operace tak či onak souviset, bylo zcela zamítnuto. A aby se zajistila plná kontrola této jednostranně zformulované dohody, byl přísedícím při výslechu americký zpravodajský důstojník, jehož rodinné kořeny pocházely zřejmě ze Sudet, protože obstojně ovládal češtinu i němčinu.

„Můžete začít,“ vyzval Američan.

Nejprve se vyřídily formality.

Major Staněk nadiktoval slečně Uhlířové rámcový popis vyslýchané osoby. Postava: 196 centimetrů výšky, rozložitá ramena. Hranatá hlava, kolmé čelo, přes jehož celou šíři probíhají tři vodorovné rýhy, jizvami po sečných ranách je poznamenána i levé část obličeje. Oči šedozelené, vlasy temně plavé, pleť opálená, brada vyklenutá, na ústech další zřetelná jizva po sečné ráně, mířící šikmo od levého koutku směrem dolů.

Potom padla první otázka: „Vaše jméno?“

Odpověděl s měkkým vídeňským přízvukem: „Otto Skorzeny. Před válkou jsem k tomu připojoval titul inženýr, ale to asi není nyní důležité.“

„Používal jste i jiných jmen?“

Usmál se a pokusil se navodit uvolněnou atmosféru: „Jistě. V naší branži jde přece o běžnou věc. Vyžadovala-li to tedy situace, byl jsem například Hansem Müllerem, doktorem Wolffem a bůhvíkým ještě jiným.“

„Datum a místo narození?“

„Dvanáctý červen 1908, Vídeň.“

„Byl jste členem nacistické strany (NSDAP) a SS?“

„Ano. V NSDAP jsem byl od roku 1932 veden pod číslem 1 083 671, v SS od roku 1934 – členské číslo 29 579.“

„Jaká byla vaše nejvyšší dosažená hodnost v SS?“

„Obersturmbannführer.“

„Dá se to v převodu na hodnosti v armádě označit za postavení plukovníka?“

„Ano.“

„Přikročme nyní k problematice budování takzvaných stíhacích svazů SS. Kdo vás tímto úkolem pověřil?“

„Rámcové rozhodnutí pocházelo přímo od Hitlera a reichsführera SS Himmlera. Počáteční kroky se učinily již v roce 1943, důrazněji se pak pokračovalo v roce následujícím, kdy válečné postavení Německa začalo mít kritickou podobu a naše jednotky byly na mnoha místech fronty nuceny ustupovat… V květnu 1944 měly prapory až do označení 502 po 250 mužích. V září 1944, tedy poté, co se situace zhoršila úspěšnou invazí anglo-amerických sil v Normandii a jejich postupem přes západní Evropu směrem k německým historickým hranicím, jsem po dohodě mezi velením SS a generálním štábem wehrmachtu obdržel pokyn, abych SS-stíhací svazy rozšířil. Týkalo se to především stíhacího svazu Jihovýchod se štábem ve Vídni, stíhacího svazu Jihozápad v Porýní, stíhacího svazu Severozápad v Neustrelitz, podpořen byl též speciální svaz, kterému se neformálně říkalo prapor leteckých myslivců. K tomuto posílení jsem dostal k dispozici dva tisíce důstojníků a poddůstojníků z bývalé zvláštní divize armádního zpravodajství (Abwehru) s názvem Brandenburg.“

„K čemu bylo mužstvo stíhacích svazů SS cvičeno?“

„Především k tomu, aby vykonávalo vojenské úkoly související především s ústupovými operacemi, které nemohly být splněny řadovým vojskem.“

„Dá se tedy hovořit o vyčišťovacích akcích v předpokládaném ústupovém terénu?“

„Lze to tak vyjádřit.“

„Byly tyto akce zaměřeny hlavně proti partyzánským celkům, které operovaly v blízkosti frontové linie?“

„Samozřejmě, vyplývá to z logiky dění. Partyzáni pro nás představovali značné nebezpečí a znesnadňovali veškerou naši činnost.“

„Bylo přípravnými výcvikovými instrukcemi i průběžnými operačními pokyny jasně dáno, že akce stíhacích svazů budou mít tvrdou a ve svých důsledcích tedy také zastrašovací podobu?“

„Co vám k tomu mohu říci? Partyzánská válka jako taková, a platí to oboustranně, má vždy abnormálně tvrdou podobu a nelze v ní uplatnit běžná kritéria a konvence…“

„Týká se,“ přerušil ho major Staněk, „toto vaše měřítko také abnormální tvrdosti v postupu vůči civilnímu obyvatelstvu v dané oblasti?“

Vyslýchaný se na okamžik odmlčel a Ludmila Uhlířová neopomněla tuto pauzu zaznamenat do protokolu. „Vím, kam míříte,“ řekl potom Otto Skorzeny, „a je mi známo, že došlo i k velmi drastickým zákrokům. Nicméně musím konstatovat, že civilní obyvatelstvo, které napomáhalo partyzánům, se tím vědomě stávalo součástí tohoto nemilosrdného zápasu.“

„Se všemi důsledky?“

„Ano, se všemi důsledky, které z toho vyplývaly. Prohrávali jsme válku a byl to z naší strany zápas o přežití. Ale jestli si představujete, že jsem ve svém špičkovém velitelském postavení vydával rozkazy k tomu, aby se vypálila tamta či jiná venkovská chalupa…“

„Nepřeji si, abyste hovořil o mých představách,“ okřikl ho Staněk a položil přímou otázkou: „Zúčastnil jste se v dubnu 1945 protipartyzánských operací na Valašsku, kde došlo k hromadným zločinům proti lidskosti?“

„Ne.“

„Někteří z nižších velitelů stíhacích svazů SS, které vám rámcově podléhaly, naznačují něco jiného.“

„Pak tedy lžou, aby snížili svůj vlastní podíl odpovědnosti. Konfrontujte mne s nimi a řeknu jim to do očí.“

„Nepochybně jste ale během války na území protektorátu pobýval, ne?“

„V březnu 1942 jsem se léčil v Karlových Varech. Pak jsem se do protektorátu znovu dostal až 10. dubna 1945, kdy jsem na Moravě navštívil hlavní stan Schörnerovy skupiny armád Střed. S polním maršálem Schörnerem jsme krátce hodnotili rámcovou situaci a naše věcné a od propagandistického balastu oproštěné úvahy o tom, zda je možno udržet frontu, měly již dost pesimistickou podobu. Souběžně jsem obdržel zprávu, že dobytí Vídně ruskými jednotkami má neodvratnou podobu. Ihned jsem se tam rozjel. Jednak jsem potřeboval zjistit, jaká je situace tamního stíhacího svazu Süd-Ost a zda nehrozí jeho obklíčení, a protože ve Vídni pobývala moje rodina, samozřejmě jsem se také zajímal o její osud. Dorazil jsem do Vídně, která působila jako mrtvé město a na mnoha místech hořela, zkraje noci a dozvěděl jsem se, že stíhací svaz byl přemístěn k obraně alpské pevnosti. Matčin dům jsem nalezl v ruinách, ale soused, který vylezl ze sklepa, mne ujistil, že matka, manželka i dcera včas unikly. Projel jsem kolem ruských linií do svého bytu v Döblingu, kde jsem posbíral několik loveckých zbraní, které pro mne měly trofejní hodnotu, a nechtěl jsem je nechat na pospas nepříteli. Poté jsem přes Waldviertel zamířil do Horních Rakous. O protektorát jsem v té době neměl naprosto žádný zájem.“

„Trváte tedy…“ hodlal major Staněk položit zpřesňující otázku.

„Už ne!“ zarazil ho dohlížející americký důstojník. „Domnívám se, že pan Skorzeny řekl vše, co jste potřebovali vědět.“ Úderem na dveře přivolal eskortu, podíval se na hodinky a oslovil zapisovatelku: „Slečno, zaznamenejte, prosím, čas ukončení výslechu.“

Uhlířová vepsala údaj do bloku: 15.45 hodin.

Povzdychla si a zvedla se ze židle.

„Nemělo cenu protestovat,“ vzpomínala na ty okamžiky s odstupem řady desetiletí, během nichž se změnila podoba světa. „Karty tam byly rozdány tak, jak byly rozdány, ač se nám to třeba nemuselo líbit. Sledovala jsem příchod svalnatých chlapíků z eskorty, měli na hlavách tradiční bílé přilby s označením MP a elitnímu zajatci v hodnosti SS-obersturmbannführera, kterého si Amíci tak úzkostlivě šetřili pro sebe, nasadili pouta. Ještě mezi dveřmi se mne pokoušel kontaktovat očima. Odvrátila jsem se. Kdepak, žádné zamilované pohledy, pane Skorzeny, máte toho na svědomí dost a dost, spoustu zcela nevinných lidských životů, stejně skončíte na šibenici, říkala jsem si odhodlaně – a byl to z mé strany takový ryze ženský druh pomsty. Jenomže…“

Ludmila Řičicová-Uhlířová se při vyprávění usmála a pokrčila rameny.

Slůvko „jenomže“ bobtnalo do podoby dějinné absurdity.

Ani v koutku duše by ji přece na jaře roku 1946 tam v Dachau nemohlo napadnout, že i z širšího hlediska byly, přidržíme-li se jejího příměru, rozdány karty jinak, než by si přála. Jak by mohla vytušit, že válečný zločinec Otto Skorzeny se již za dva a čtvrt roku za velmi zvláštních okolností dostane na svobodu a zahájí v různých koutech světa další etapu svého neblahého působení, zatímco nejen ji, ale také zpravodajského důstojníka majora Staňka, bude zhruba v téže době čekat zúžený svět se zamřížovanými okny.

„Tak takhle, přesně takhle se uskutečnilo mé setkání s mužem se zjizvenou tváří,“ uzavírala svou vzpomínku paní Ludmila. „Vnímala jsem ho jako nacistického zločince, i když se mu nesporně nedala upřít osobní odvaha, předpověděla jsem mu šibenici – a až po letech, během nichž jsem sama jen se štěstím unikla oprátce, přežila komunistické mučírny i kriminály a teprve poté se začala znovu rozkoukávat, jsem se dozvěděla, jak hluboce jsem se v tomto svém odhadu mýlila. Skorzeny se čile vyšplhal ze svého poválečného ponížení a začal znovu spřádat nitky zla. A ještě k tomu se stal legendou, pro mnohé dokonce obdivuhodnou legendou. Postava statečného chlapíka, kterého nic neudolá a ze zákulisí si vychutnává pocit moci, je velmi přitažlivá. A my oba, vy i já, velmi dobře víme, jak se to vychloubačné prokletí moci snadno může zvrtnout, leccos jsme o tom o jiných lidech a jiné době napsali. Takže…“ zauvažovala, „Otto Skorzeny, zbavený nálepky uměle přiživovaných legend, to by bylo nesporně přitažlivé téma. Známe se už dlouho, a neříkejte mi tedy, že jste o tom nikdy neuvažoval.“

Vyznělo to jako výzva.

Výzva od nesmírně statečné ženské, na jejímž pohřbu ve Strašnicích se – ač sama nikdy neměla vojenskou hodnost – bude střílet čestná salva jako uznání za její klíčová svědectví v řadě rehabilitačních procesů, jimiž se vracela čest, mnohdy již posmrtně, vojenským činitelům, postižených poúnorovou zvůlí.

A ruku na srdce: lze takovéhle výzvě bez skvrnky na štítě vlastního svědomí odolat?

Nelze, prostě nelze.

KAPITOLA PRVNÍ

Vídeň: startovní plocha kariéry

„Dobytí“ prezidentova paláce

Muž včele dalších mužů zdolával schod zaschodem.

„Posílá mě nová rakouská vláda, musím okamžitě mluvit spanem prezidentem!“ křičel.

Všichni byli vrůznorodě poskládaném civilním oblečení, ale působili nesmlouvavě aněkteří znich svírali vrukou kvýstřelům připravené zbraně. Velitelé imužstvo nepočetné jednotky, jejíž povinností byla spíš jen ceremoniální ochrana paláce vevídeňské Rainerově ulici, kde sídlila rakouská hlava státu, byli zmateni. Vzhledem ktomu, že ze všech stran přicházely nikým nevyvracené, ale ani nepotvrzované zprávy otom, že situace vzemi se zhodiny nahodinu mění ahrozí snad také vstup německé armády, se tito strážci paláce neodvažovali klást výraznější odpor.

Spíš prostě jen čekali, co bude dál.

Nepřehlédnutelný hluk vhale anaschodišti, ale především také čím dál silnější kravál, ozývající se zprostoru před budovou, přivolal prezidenta, který se dostavil dokonce ise svou krajně vyděšenou manželkou.

„Co se tu děje? Je zde někdo, kdo mi to vysvětlí?“ pobouřeně vykřikl šestašedesátiletý Wilhelm Miklas, rodák zjihočeské Volyně apředstavitel křesťansko-sociální strany, zvolený dotéto funkce již před deseti roky.

„Ano, já,“ sebevědomě mu odpověděl mluvčí těch, kteří dobudovy vtrhli.

„Kdo jste, pane, aco chcete?“

„Jsem inženýr Otto Skorzeny ajednám zpověření spolkového kancléře Seyss-Inquarta, kterého jste podle informací, jež mám kdispozici, dotéto funkce povolal. Pokud mi dovolíte mu zatelefonovat, jistě vám pan kancléř moje slova osobně potvrdí.“

„Aco ten zmatek venku?“

„Předpokládám, že se tam hromadí jednotky SA amají vúmyslu vůči vám zasáhnout. Budete-li stím souhlasit, půjdu jejich velitelům oznámit, že se nepokusíte jakýmkoli způsobem mařit tak jako tak neodvratný vývoj událostí anení tudíž důvod kjejich násilnému zákroku.“

Vyznělo to jako jednoznačné vydírání.

Prezident přesto přikývl.

Až dodneška odolával Hitlerovu nevybíravému nátlaku aodmítal jmenovat fanatického nacistu Arthura Seyss-Inquarta, rodáka zněmecké jazykové enklávy naJihlavsku, spolkovým kancléřem. Nyní už se však situace pod hrozbou přímé německé agrese dostala tak daleko, že mu nezbývalo nic jiného, než stále ustupovat. Ostatně asi Wilhelm Miklas tušil, musel tušit, že hlavou státu, který zřejmě brzy, pravděpodobně vřádu hodin, ztratí svou suverenitu, zůstane již jen velmi krátkou dobu anadále je pak jeho politický ilidský osud značně nejistý.

Patřil přece vdané historické chvíli – byl pátek 11. března 1938 – mezi poražené.

Inženýr Otto Skorzeny, se kterým prezident hovořil, se naopak řadil kvítězům. Aještě ktomu to byly okamžiky, kdy se poprvé vživotě dotkl tepu „velké historie“.

Operace skrycím názvem „Trojský kůň“ se toho dne přiblížila kvyvrcholení

Město naDunaji, proslavené valčíky, dobrým vínem, řízky přes celý talíř auměním žít, měnilo svou jindy tak pohostinnou tvář. Naulicích se kupilo čím dál víc hloučků avzrušeně debatovaly. Objevovalo se imnoho uniforem, ale nikoli těch parádních, vekterých jindy chodívali důstojníci naprocházku ablýsknout se před dámami. Muži spolkového vojska, policie ačetnictva měli pohotovost. Listy Echo aStunde vyšly vezvláštních vydáních. VAmtliche Nachrichtenstelle sdělovali, že vnoci nadnešek došlo veVídni kněkolika velmi vážným srážkám, knejvětší pak veFloriangasse před nacisty vyhledávaným lokálem Roter Hahn, kde skupina mužů SA, tedy organizace, která vRakousku působila protizákonně, napadla demonstrující katolické studenty ze spolku Austria. Jeden student byl těžce pobodán, dva další lehce zraněni. VNeubau ostřelovala bojůvka SA budovu Vlastenecké fronty. Vtiskárně Vorwärts, kde se tiskl levicový Kleines Blatt, uskutečnila policie nazákladě anonymního udání prohlídku.

Den ubíhal vneklidu.

Avečer, večer byl pak ještě vypjatější.

Co bude dál?

Každému, kdo se zajímal oveřejné dění, muselo být jasné, že kvyostření sváru oRakousko, které bude mít dalekosáhlé následky, musí dříve či později dojit. Hned poté, co se hitlerovci zkraje třiatřicátého roku dostali kmoci avnadcházejícím období upevnili své postavení vevlastní zemi isvou vojenskou sílu, začali se rozhlížet pozahraničí. ARakousko, rodiště Adolfa Hitlera, který se hodlal stát „největším zNěmců“, se zmnoha důvodů nabízelo jako první zřady dalších. „Jen hlupák by byl schopen nepochopit naše svaté úsilí onávrat Rakouska dolůna říše,“ vyjádřil se bez obalu bojechtivý Hermann Göring. Docházelo tudíž kneustálé podpoře nacistických anacionálních skupin ivlivných jednotlivců uvnitř rakouské společnosti – asnad iproto byl tajný plán, vypracovaný vNěmecku součinností nejrůznějších institucí, označen názvem „Trojský kůň“.

Ne vše se ale dařilo tak rychle, jak by si přáli. Pokus opuč, při němž včervenci 1934 mladý hitlerovský fanatik Otto Planetta přímo vbudově spolkového sněmu zavraždil kancléře Engelberta Dolfusse, byl policejními složkami spomocí příslušníků domobrany především zřad dělníků astudentů rozdrcen aněkteří účastníci vzpoury později dokonce odsouzeni apopraveni. Vedoucí činitele „třetí říše“, kteří nebyli zvyklí prohrávat, to pochopitelně rozběsnilo.

Nátlak se tudíž stupňoval.

Nevratného bodu dosáhl počátkem osmatřicátého roku.

„Chci Rakousko! Abudu je mít. Abudu je mít, ujišťuji vás, co nejdříve!“ prohlásil vůdce natajné poradě.

Dosvého pompézního horského sídla Berchtesgaden si vpolovině února pozval rakouského kancléře Kurta von Schuschnigga. Jednání mělo neobyčejně dramatický průběh, Hitler nakancléře bez zábran křičel, nazval ho zrádcem historické německé krve apředložil mu dva ultimativní požadavky, znichž nemínil ustoupit:

1. Vyhlásit amnestii apropustit nasvobodu všechny, kteří jsou vRakousku vězněni pro činnost podporující spojení Rakouska sNěmeckem, tedy iúčastníky násilného puče večtyřiatřicátém roce.

2. Bezodkladně jmenovat předáka rakouských nacionálních socialistů dr.Arthura Seyss-Inquarta ministrem vnitra aveřejné bezpečnosti asvěřit dojeho pravomoci veškeré složky rakouské policie.

„Akdyž odmítnu?“ zeptal se Kurt von Schuschnigg.

„Pak už se svámi nehodlám oničem bavit aovše další se postarají tady pánové,“ odsekl Hitler aukázal nagenerály Hugo Sperrla aWalthera von Reichenau, reprezentující při této schůzce knástupu připravené síly wehrmachtu.

Uražený kancléř se vrátil doVídně, splnil sice vůdcovy požadavky naamnestii ajmenování Seyss-Inquarta ministrem vnitra, ale dal také najevo své rozhořčení a24. února 1938 vespolkovém sněmu prohlásil: „Chceme udržovat sNěmeckem přátelské styky, ale nemůžeme být donekonečna nuceni kdalším ústupkům. Musíme říci: dost, tak daleko ane dále!“ Odpovědí byl záměrně vyvolávaný neklid pocelé zemi. Vden, kdy Schuschnigg pronášel svůj projev, demonstrovalo veŠtýrském Hradci nadvacet tisíc nacistů, kteří – zanečinného přihlížení Seyss-Inquartovy policie – strhli zveřejné budovy rakouský prapor avyvěsili místo něho vlajku shákovým křížem. Situace nabývala neúnosné podoby. Devátého března tedy kancléř při návštěvě Innsbrucku oznámil, že začtyři dny – tedy 13. března – se bude vRakousku konat plebiscit, vněmž občané rozhodnou opříštím osudu země.

Reakce Berlína?

Vyloučeno – nepřichází vúvahu jakýkoli plebiscit, jehož výsledek by nemohli zcela ovlivnit!

„Udeříme!“ rozhodli se.

Dostavu nejvyšší pohotovosti byly uvedeny tři armádní sbory apodpůrné síly letectva. Jedenáctého března Němci zcela uzavřeli hranice sRakouskem. AHermann Göring vněkolika zasebou následujících podvečerních avečerních telefonických rozhovorech se Seyss-Inquartem, jejichž těsnopisný záznam bude poválce jako důkazní materiál předložen Norimberskému tribunálu, svým příznačně neurvalým způsobem vpodstatě odstartoval vRakousku státní převrat.

Seyss-Inquart: „Dle vašeho pokynu… jsem navrhl spolkovému prezidentovi, aby mi předal úřad kancléře, taková procedura obyčejně trvá tři až čtyři hodiny…. Útvarům SA aSS jsme dali pokyny, aby se ujaly pořádkové služby.“

Göring: „Nyní už se to tedy rozjelo… Prezident vám neprodleně musí jako spolkovému kancléři předat moc apřijmout vládu vtakovém složení, jak bylo řečeno… Řekněte mu, že nyní jde dotuhého… Azařiďte, aby nacionální socialisté vcelé zemi povstali. Ať všude vyrazí doulic… Jestli to Miklasovi nedocházelo začtyři hodiny, určitě mu to potom dojde začtyři minuty.“

Oněco později Göring hovořil ještě otevřeněji.

„Pokud pokračují problémy sMiklasem, vyřešte je, ale už natom mnoho nezáleží… Dáváme rozkaz vtáhnout doRakouska, avy se snažte uchopit moc. Aupozorněte všechny rakouské vedoucí činitele nato, co vám nyní povím: Kdokoli by organizoval odpor, propadá okamžitě našim stanným soudům, stanným soudům okupačního vojska… Ať je to kdokoli, třeba iprezident. Je vám to jasné?“

Seyss-Inquart: „Ovšem.“

Göring: „Dobrá. Takže se pusťte dopráce. Mnoho zdaru. Heil Hitler!“

Pokyn to byl jasný: pustili se tedy dopráce.

Následovalo dění, jehož už jsme byli svědky. Velitel vídeňské 89.standarty SS Bruno Weiss, hodností SS-untersturmführer (podporučík), kryjící svou činnost pod pláštíkem předsedy Německého tělocvičného svazu, pověřil svého již osvědčeného velitele oddílu SS-hauptscharführera (praporčíka) Ottu Skorzenyho, aby se postaral oizolaci spolkového prezidenta Wilhelma Miklase, který sice již vzásadních bodech ustoupil nátlaku, ale stále by ještě vahou svého postavení mohl leccos podniknout. „Sradostí jsem se dal kdispozici,“ zapíše si otom Skorzeny dosvého deníku. Podle některých pramenů se poté podílel napodobné akci vsídle říšského kancléřství, kde byl neurvalým způsobem zadržen právě odstavený kancléř Kurt von Schuschnigg.

Nesporně si Otto Skorzeny zhlediska triumfujících nacistů vedl schopně.

„Oněco později mi kancléř Seyss-Inquart poděkoval srdečným stiskem ruky,“ pochlubí se vesvých pamětech apřidá poznámku: „Tenkrát jsem byl ještě mladý anaivní avelmi mne to potěšilo.“

Méně potěšeni byli jiní.

Rakouskem se začínala valit obludná vlna teroru, vyřizování si účtů spolitickými protivníky, násilí, zatýkání atýrání. Průvodní jev, který se vhistorii vyskytuje vždy, když se kmoci dostanou lidé nečestní anízcí.

Aje vtomto kontextu jen pozoruhodnou kuriozitou, že svržený rakouský kancléř Kurt von Schuschnigg, kterého Hitler osobně nenáviděl, ostatně jako každého, kdo se mu postavil docesty, dopadl – zřejmě pod tlakem světového veřejného mínění – lépe než mnozí jiní. Odsvého zadržení vbřeznu 1938 až dojara 1945 musel sice trávit čas vrůzných koncentračních táborech, ale byl zde držen vkategorii prominentních vězňů, což přinášelo četné výhody. Vlétě osmatřicátého roku mu dokonce umožnili, aby se oženil shraběnkou Verou von Czerninovou, která sním sdílela vězení, kde mu iporodila dceru. Ořadu desetiletí později, včervnu 1961, usedne Kurt von Schuschnigg vSt. Louis, daleko zaoceánem, kpsacímu stroji asdělí německému publicistovi Juliu Maderovi svůj pohled nato, co se najaře 1938 odehrálo:

„Zatýkací akce, knimž došlo veVídni dne 11. března avnásledujících dnech uskutečňovaly výlučně oddíly SS… Pokud jde osílu oddílu, který večer téhož dne obsadil budovu spolkového kancléřství, nemohu ji dnes přesně uvést. Myslím, že jich byly asi dvě stovky, pohybovali se vcivilu anebylo naprvní pohled vidět, že jsou ozbrojeni. Měli pásky narukávech adobudovy je vpustil Seyss-Inquart… Obyčejně vystupovali funkcionáři SS vanonymitě, popřípadě používali jméno Müller… Formálně vlastně ani nebylo vysloveno nějaké mé zatčení, ale životní podmínky vinternaci, doníž mne uvrhli, byly horší než později vevězení, zacházení ponižující ajakákoli stížnost beznadějná. Zejména chování četných mladých důstojníků SS možno označit pouze jako skandální… Otom, že mé zatčení řídil Ing.Skorzeny, jsem se dozvěděl až poválce… Údajně se Skorzeny rozhodujícím způsobem podílel nařízení rakouského puče.“

Svědek zPrahy

Svět chtěl pochopitelně vědět, co se vRakousku děje.

DoVídně se urychleně sjížděli novináři.

Mezi všemi jinými sem právě vevečerních hodinách pátku 11. března 1938 dorazil zČeskoslovenska také František Kraus, česky iněmecky píšící redaktor listu Prager Abendblatt adopisovatel řady dalších liberálně orientovaných periodik. Hlad ho zahnal dopřeplněného Dom-Café nedaleko katedrály svatého Štěpána. Kdosi zapnul rozhlasový přijímač. Hlasatel oznámil, že nyní mimo program promluví kobčanům spolkový kancléř dr.Kurt von Schuschnigg.

Kraus odložil příbor apodíval se nahodinky.

Bylo 19 hodin a40 minut.

Neklid vmístnosti zvolna umlkl.

Schuschniggův hlas se při projevu znatelně chvěl: „Stojíme před velmi těžkým rozhodnutím. Berlín předložil spolkovému prezidentu Miklasovi ultimativní požadavek, aby jmenoval dr.Seysse-Inquarta spolkovým kancléřem. Nestane-li se tak, překročí německé vojsko ihned rakouské hranice… Prohlašuji vtéto chvíli před celým světem, že zprávy otom, že vRakousku teče krev, že dochází kdělnickým nepokojům aže vídeňská vláda není pánem situace, jsou odprvního doposledního slova vylhány! Pan spolkový prezident Miklas mne pověřil, abych sdělil světu, že se podřizujeme násilí. Nechceme prolévat krev anařídili jsme proto spolkovému vojsku, aby se vpřípadě vstupu německých vojsk doRakouska nestavělo naodpor. Loučím se srakouským lidem spřáním: Bůh ochraňuj Rakousko!“

Následovala chvíle ticha, pak se ze všech stran začal ozývat vzrušený hovor.

„To je konec – víte, pane?“ oslovil Krause jeho náhodný společník odstolu apak se zeptal: „Vy ale zřejmě nejste Rakušan?“

„Ne, přijel jsem zČeskoslovenska.“

„Vás se to tedy netýká, můžete být šťastný.“

Šťastný?

Ale najak dlouho, předvídavě napadlo Františka Krause, budoucího terezínského aosvětimského vězně, který jen shodou náhod unikne plynové komoře, ale nechal si tuto poněkud pesimistickou atudíž vtéto chvíli krajně nevhodnou, leč také hluboce pravdivou myšlenku pro sebe.

Umění vychutnat triumf

Vše bylo jasné.

Rakousko přestávalo být Rakouskem. Německé vojsko se dávalo napochod. AHitler prý odletěl zBerlína doMnichova: zřejmě se chystá osobně vtáhnout dosvé rodné země, kde býval kdysi nejposlednějším zposledních, anyní ji tak lehce, až neuvěřitelně lehce získal. Krátce podvacáté hodině se vevšech lokálech, obchodech anaulicích znovu nahlas rozkřičela rádia. Tentokrát se však již neozval Schuschniggův rozechvělý hlas, nyní hovořil Arthur Seyss-Inquart, muž, který byl vybrán, aby vRakousku sehrál roli prodloužené ruky hitlerovského vedení: „Vyzývám všechny formace nacionálně-socialistické strany, aby se okamžitě postaraly onaprostý pořádek. Nechť se nikdo neopováží postavit se přicházejícím jednotkám wehrmachtu docesty!“

Ne, opravdu nikdo se jim nepostavil docesty.

Hitler ji pozdravil azmizel vedveřích hotelu.

Netušil…?