Jaroslava Černá

Pravda v plamenech

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026

www.mobaknihy.cz

moba@mobaknihy.cz

© Jaroslava Černá, 2026

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2560-5 (epub)

ISBN 978-80-279-2561-2 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

KAPITOLA 1

PRAHA, 15. ÚNOR 1648

„Borku, vstávej,“ budila Anička manžela jemným ťukáním prstem na čelo.

Borek ale neměl sílu otevřít oči, pouze stáhl pootevřená ústa, zachroptěl, zamlaskal a hodil sebou na bok.

„Tak to ne, můj drahý,“ pousmála se Anička. „Je nejvyšší čas, abys přestal chrápat a vylezl z lože. Podezřelé zvuky z tvé ložnice vyplašily i nečekanou návštěvu a já bych před večeří chtěla na krátkou procházku.“

„Jaké zvuky? Jaká návštěva a jaká procházka před večeří?“ Borek konečně otevřel oči, olízl si suché rty, posadil se a udiveně se rozhlédl kolem sebe. „Neříkej mi, že jsem prospal den,“ chytil se za hlavu. „Mám žízeň,“ pronesl prosebně.

„Jak můžeš mít žízeň, když jsi nad ránem přišel nalitý jako náš sud na dešťovou vodu?“ dobírala si manžela, ale podala mu hrnek s heřmánkovým odvarem.

„Jsi moje dobrá víla, jako vždy,“ nadechl se Borek, když se zhluboka napil. „Věřím, že stejné pochopení u svých manželek najdou i soudce a mistr Hanuš, protože jsme myslím včera v krčmě vypili všechno, co teklo. Všechno ti povyprávím, tedy všechno, co se mi vybaví a co jsem si zapamatoval, ale teď se opláchnu a hned jsem dole. Kdo nás navštívil?“

„Dva mniši od františkánů, vzácná návštěva, trochu je zabavím, než se vzpamatuješ.“

Anička se vracela po schodech z ložnice, byla ráda, že se Borek probral, a i když se jí nelíbilo, že se společně s přáteli opili, tentokrát proti jejich posezení nic neměla. Věděla, že pomáhali Hanušovi, staroměstskému mistru popravčímu, zapít žal za přítele Jana Roušara, který přišel o život při vyšetřování jejich posledního velkého společného případu vražd.

Byli to tři důležití muži jejího života a ten čtvrtý, malý roční Boleček trávil odpolední čas s chůvou. Jak podivně, ale příznivě se dokáže život ubírat, pousmála se a v zamyšlení došla do velkého denního pokoje, kde tiše seděli dva mniši.

„Omlouvám se, bratři, víte, můj manžel až do dnešního rána popíjel s přáteli a teď vyspává. Potřebovali se společně uvolnit, popít, probrat život, ale vzbudila jsem ho a přijde hned,“ vysvětlovala rozpačitě.

„Milá paní, vůbec se neomlouvejte, to my jsme přišli nevhod,“ ujal se slova jeden z mnichů. „Kdybychom jen tušili, že váš manžel, náš vážený mladý soudní vyšetřovatel, trávil čas s důležitými přáteli, návštěvu bychom odložili. Vždyť víme, kdo je pro něho významný a pro koho je on nepostradatelný. Všichni to vědí, celé město vašeho manžela zná a váží si ho za jeho moudrost a schopnost řešit ty nejtěžší závažné případy. Vzhledem k jeho mládí je obdivuhodné, jak si vždy ví rady, dokáže správně vyslýchat svědky a naslouchat lidem, dokonce i drbům.“

„Ctěný pan soudce měl šťastnou ruku, když si vašeho manžela Boleslava Rybáře vybral jako svého soudního vyšetřovatele,“ přidal se druhý mnich. „Vždyť i vraždu v klášteře objasnil, a to se zdála neřešitelná.“

„My o vás, paní, víme snad všechno,“ usmíval se první mnich. „Víme, že teď jste vlastně rodina, protože soudce Hykl se oženil s vaší matkou, a říká se, že jsou v očekávání potomka stejně jako vy,“ tázavě se zahleděl na Aniččin zvětšující se život.

„Říká se to a je to pravda,“ zrůžověla Anička. „Moje maminka byla soudci oporou, když přišla rukou vraha o život jeho manželka Ludmila, a zamilovali se do sebe. A Bůh nám oběma požehnal.“

„Především soudci,“ pokýval hlavou druhý mnich, „protože v prvním manželství se mu zplodit potomka nepodařilo a najednou, nečekaně, se stane otcem. Bůh vám oběma žehnej,“ pokřižoval se.

„Omlouvám se, vážení bratři františkáni, že jsem vás nechal čekat,“ ozvalo se ode dveří, „ale potřeboval jsem dospat probdělou noc, popíjeli jsme s přáteli U Zelené žáby a nějak se to protáhlo,“ vysvětloval Borek.

„Vždyť víme,“ pokyvoval hlavou s pochopením mnich, „řekněte, jak je na tom náš mistr popravčí? Už se smířil se ztrátou přítele a tragickým koncem jeho syna? On sice pro hloupé lidi vypadá jako bezcitný muž zákona, ale víme, jak to pro něho muselo být těžké.“

„Myslím, že jsme včera spláchli všechny chmury a náš mistr popravčí je zase sám sebou,“ byl si jistý Borek. „Vím, že při mučení a popravách vypadá jako bůh pomsty, ale on jen dělá svoji práci, řídí se zákony a pro mě i pro ctěného pana soudce je nenahraditelný. Nedokážu si představit, jak bych se bez jeho moudrosti a znalosti lidského těla obešel. Je vzdělaný a velmi sečtělý, radím se s ním, dokáže odhadnout dokonce dobu smrti oběti a vražedné nástroje.“

Oba mniši pokyvovali souhlasně hlavami.

„Tu moudrost a vzdělání má po svém otci, dobře jsem ho znal,“ souhlasil starší, vrásčitý mnich. „Staroměstský mistr Jan Mydlář byl pro svoji zručnost při práci kata známý po celé zemi a všichni si ho vážili. Změnil pohled lidí na práci kata, a i když pořád bydlíte za hradbami města, dávno už na vás nehledí jako na méněcenné, ponížené muže, kteří berou lidem život.“

„Nejsou všichni stejní,“ zavrtěl Borek hlavou. „Lidé mají před katem jakýsi strach, obavu z jeho meče a přiznám se, já, když ho vidím, jak vyšňořený do svého svátečního černého koženého obleku stojí rozkročený a s kamennou tváří sleduje dění kolem, taky mám před ním respekt. Ale znám ho asi více než ostatní. Je to dobrý a moudrý člověk, smířený se svým životem a posláním.“

„Pokud je nám známo,“ pokyvoval hlavou mnich, „jeho práce a pomoci si váží i konšelé, slavná městská rada, purkmistr i samotný primátor Mikuláš Turek, toho se chystáme navštívit zítra,“ starý muž se najednou plácl do čela. „Bože můj, my jsme ale hlupáci, vždyť jsme při mudrování zapomněli, proč jsme vlastně přišli, až teď, když padlo jméno primátora, jsem si vzpomněl!“

„My jsme vám zase zapomněli nabídnout něco k jídlu,“ chtěla se zvednout Anička od stolu, ale mnich ji zarazil.

„Jen seďte, paní, předáme vám, co jsme přinesli, a vydáme se zpět do kláštera,“ sehnul se k noze stolu a zvedl košík.

„Vy jste nám přinesli brambory?“ žasla Anička. „V tuto dobu? Minulá dvě léta jste nás zásobovali na podzim.“

„To je sklízíme,“ přikyvoval mnich, „ale v našich chladných sklepeních nám vydrží až do jara. Umíme je uskladnit, a dokonce jsme se je naučili i pěstovat. Není to tak složité, spousta našich bratrů je na jaře zasadí a pak zásobuje všechny, kteří si je oblíbili. Musím říct, že zatím jsme ty hlízy dodávali pouze vybraným zákazníkům a vy mezi ně patříte, stejně jako vážený pan soudce, toho máme v plánu navštívit s košíkem zítra. Snad jeho nové rodině přijdou brambory vhod.“

„To si, bratři, můžete být jistí. Moje maminka si brambory nemůže vynachválit, jak jí chutnají. A nejraději je má uvařené, oloupané, polité teplou smetanou a posypané bylinkami.“

„Ve šlechtických zámožnějších rodinách je podávají s masem, ale my je máme nejradši smažené jako placky se zelím,“ popisoval nadšeně mnich. „Hodně nám radil kuchař od šlechtice Viléma Slavaty, který je jako první začal před lety v Českých zemích pěstovat. A jestli budete chtít, poradíme, jak je sadit, a budete mít vlastní sklizeň. Máte zahradu, nic více nepotřebujete,“ usmíval se starý muž a pomalu se zvedal od stolu.

„Moc vám děkujeme, udělali jste nám radost, už se těším, jakou pochoutku z nich vymyslíme,“ řekla Anička nadšeně.

„Rádi jsme vás potěšili, protože my jsme vděční, že máme tak zdatného soudního vyšetřovatele, a za to, že naše město zbavujete provinilců, chceme být prospěšní alespoň bramborami. Přejeme hodně štěstí a Božího požehnání,“ sklouzl očima na Aničku a její zvětšený život.

„Nebude vadit, když dám polovinu brambor našemu příteli mistru Hanušovi?“ ještě zdržel mnichy Borek. „Je to vzácný muž a také si zaslouží ochutnat.“

„To ne, mladý pane, tyto brambory jsou všechny pro vás, my ještě ve sklepě nějaké zásoby máme, mistru Hanušovi dodáme košík osobně, ať vidí, že si jeho práce i postavení vážíme,“ vysvětlil jednoduše mnich a oba muži se konečně rozloučili.

„Máme brambory!“ jásala Anička. „Bratři františkáni jsou na nás tak hodní, hned je dám Františce, ať něco vymyslí k večeři, a my konečně můžeme na procházku, vždyť se za chvíli setmí.“

„Doufal jsem, že si procházku rozmyslíš,“ zavrčel Borek.

„To ne, celý den sedím nad výšivkami a potřebuji se protáhnout, rozhýbat nohy, a tobě čerstvý vzduch také prospěje. Alespoň se ti pročistí hlava. Neboj se, nepůjdeme daleko, brambory se vaří sotva půlhodinku, tak ať je máme teplé.“

KAPITOLA 2

„Mělas pravdu, čerstvý vzduch mi dělá dobře, ani hlava už tak nebolí,“ pochvaloval si Borek procházku v mírném mrazíku. „Zajímalo by mě, jak je na tom pan soudce a Hanuš Mydlář. Nikdo z nás není zvyklý popíjet a už vůbec ne se opít tak jako včera, snad se o ně jejich manželky postaraly jako ty o mě.“

„Musím se starat, je dobře, že Hanušovi pomáháte v těžkých chvílích, od toho přece přátelé jsou a vy tři se navzájem potřebujete. Že dokážeš řešit ty nejtěžší případy vražd, není pouze tvoje zásluha, soudce si tě vybral a stojí za tebou a mistr Hanuš je moudrý pomocník a rádce. Těší mě, že si rozumíte a doplňujete se. A že jsme teď dokonce se soudcem rodina, to je snad znamení osudu, on našel lásku v nejtěžších chvílích svého života a moje maminka se znova zamilovala nejen do muže ve významném společenském postavení, ale do čestného a hodného chlapa. Co více si jako dcera mohu přát?“ Anička na chvíli ztichla, zamyslela se. „Snad jen, aby se nám narodily zdravé děti. To pak budeme všichni šťastní.“

„Jestli tvoje maminka Apolena porodí soudci syna, bude ji samým blahem nosit na rukou, tolik štěstí! Vždyť už jsou oba ve věku, kdy mít prvního společného potomka je více než požehnání.“

„Necítíš něco?“ Borek se zastavil, potáhl nosem a rozhlížel se kolem.

„Necítím,“ nevnímala ho Anička. „Jen to musíme udělat tak, aby maminka neporodila dříve než devět měsíců od svatby, to by ji drbny zle pomluvily a maminka si žádné pomluvy nezaslouží. Prostě nikdo nesmí tušit, že se spolu sblížili ještě před svatbou, tak brzy po smrti soudcovy první manželky. Osud tomu chtěl, stalo se a tak je to dobře,“ rozumovala Anička, ale musela se také zastavit, protože Borek za ní zůstal stát a pořád se starostlivě rozhlížel.

„Opravdu nic necítíš?“ zavrtěl hlavou. „Zápach jako od spáleniště, a jak se vzdalujeme od Staroměstského náměstí a našeho domu, tak se mi zdá, že je to silnější. Půjdeme ještě kousek a uvidíme, co se děje.“

„Borku, podívej se na komíny kolem. Ze všech stoupá dým, lidé topí v krbech, protože je zima, a dým asi klesá k zemi, to je ten tvůj pach spáleniště. Bůh ví, co do ohně házejí, jestli jim došlo dříví, přikládají všechno, co jim přijde pod ruku.“

„Asi máš pravdu,“ pokrčil Borek rameny. „Už ses dost prošla? Můžeme domů? Přece jen se mi trochu třesou kolena, také mi vyhládlo, těším se na brambory. Copak z nich asi Františka vymyslela?“ Borek bezděčně zamlaskal, pak ale zase potáhl nosem, zamračil se, ale už raději nic neříkal. Než se na cestě otočili, aby se vrátili ke svému domu, zahlédl Borek na konci ulice skupinu mužů, zastavili se a vypadalo to, že se chystají rozejít do svých domovů.

„Počkej chvíli, poptám se,“ rozběhl se k nim Borek a vzápětí zjistil, že dobře udělal.

„Chlapi, odkud jdete? Vypadáte schvácení,“ zapředl řeč.

„Mladíku, jdeme domů, od rána jsme pomáhali hasit a jsme celí promočení,“ zabručel jeden z mužů.

„Nevidíš, kdo to je?“ napomenul souseda druhý muž.

„To je přece náš soudní vyšetřovatel Boleslav Rybář, vždyť ho každý zná! Poznáš ho podle jeho pověstného copánku, tomu musíme hned nahlásit, co se stalo.“

„Mluvte, kde hořelo?“ zajímal se Borek. V duchu ho potěšilo, že se nemýlil a také že mu Anička stihla zaplést vlasy, protože podle copánku ho opravdu každý poznal.

„Tomu neuvěříte, pane vyšetřovateli, zahořel ten velký dům Vodňanských, skoro až na konci ulice, víte, jak se vyjíždí na Plzeň, ale uhasili jsme to, než shořelo úplně všechno. To víte, kdyby se oheň rozšířil, byla by to hrůza. Proto vždy hasí každý, kdo má ruce a nohy. Naštěstí hned vedle zahrady teče potok, tak jsme udělali řetěz a podávali si vědra.“

„Rodina Vodňanských byla doma?“ vyptával se Borek.

„To nevíme, ale na místě zůstali dva biřici a prohledávají spáleniště. To víte, je to hrozná práce, špinavá, smradlavá, ale udělat se to musí, zjistit, jestli někdo neuhořel,“ pohodil muž rameny a zachvěl se.

„Nebudu vás zdržovat, jste celí prokřehlí, snad neochoříte, jen jděte domů do tepla, kdybych vás potřeboval, najdu si vás.“

Muži se rychle rozprchli ke svým domům, k Borkovi pomalu dokráčela Anička.

„Tak přece jen jsi měl pravdu,“ podivila se s úsměvem.

„Ty, když ucítíš nějakou nepravost, jdeš za tím jako honicí pes,“ i když zaslechla, že šlo pouze o zahoření domu, v hlase měla hrdost. Její manžel prostě vždy ví více než ostatní.

„Požáry se mě netýkají,“ prohodil klidně Borek, nabídl Aničce rámě a rychlým krokem se rozešli ulicí směrem ke Staroměstskému náměstí. Blízko něj měli svůj velký pohodlný dům přidělený městskou radou, aby se jim dobře bydlelo, měli všechno, co potřebují, a nemuseli se o nic starat, když je Boleslav Rybář zabraný do vyšetřování těch nejkrutějších zločinů v hlavním městě. Městská rada tak dala mladému vyšetřovateli najevo svůj vděk za vyřešení několika vražd, týkajících se především významných rodin vysoce postavených mužů, konšelů, radních, a závažných případů ve šlechtických kruzích.

„Rodina Vodňanských je sice nižší šlechta, ale jsou velmi bohatí,“ pátrala Anička v paměti těsně před jejich domem. „Tak snad půjde pouze o požár a nikdo nepřišel o život.“

„Na pouhé žhářství by mě soudce neposlal, na to má jiné vyšetřovatele a bůhví, kdo se chtěl rodině pomstít, nebo pouze chytil dům z vypadlého polena z krbu,“ rozumoval Borek zároveň s otevíráním hlavních dveří do domu. Než ze sebe svlékli teplé kabáty, tentokrát ucítila vůni Anička.

„Večeře je hotová,“ pochvalovala si.

„A je na stole,“ vítala je Františka.

„Dnes povečeříš s námi, když máme takovou pochoutku, je dost pro všechny?“ lákala Anička ke stolu i jejich služebnou, pomocnici v domácnosti Františku. „Chůva už jedla? Dostala brambory?“

„Brambory se smetanou a bylinkami,“ hlásila Františka, „tak, jak je má ráda vaše maminka. Pokud půjdete k řezníkovi, budou brambory v neděli s pečínkou.“

„Chtělo by to žebírka,“ mlaskl Borek už na cestě do jídelny a hned se posadil ke stolu. Anička krmila malého ročního Bolečka a po celou dobu jídla bylo slyšet pouze spokojené pomlaskávání.

„Moje drahá,“ Borek si spokojeně hladil břicho. „Půjdu spát, mám co dohánět, přijď brzy za mnou, ať mi není samotnému v ložnici smutno,“ žadonil unaveně, chytil Aničku za ruku, jemně ji políbil a vstal od stolu.

„Jsem u tebe hned,“ ujistila Anička manžela, „jen uložím do postýlky Bolečka.“

Taky se potřebuji vyspat, ujistila se v duchu, protože Borkovi neprozradila, že starostí o něho minulou noc špatně spala.

NAD RÁNEM

„Někdo zvoní,“ zvedla Anička hlavu z polštáře.

„Slyším,“ zavrčel Borek. „Něco se muselo stát, jinak by se nikdo neodvážil nás tak brzy budit, vždyť venku je ještě tma,“ soukal se pomalu z lože, ale další naléhavé zazvonění ho pohánělo.

„Vždyť už jdu,“ vrčel na schodech, ale vzápětí bylo jasné, že se už do lože nedostane.

Nezvané návštěvě otevřela ospalá Františka, mezi dveřmi stál biřic.

„Pane vyšetřovateli, je mi líto, ale posílá mě samotný pan soudce Hykl. I jeho jsme museli probudit nad ránem, nahlásit strašnou událost, protože nám to přikázal velitel.“

„Co se stalo?“ vzpamatoval se rychle Borek.

„Jde o ten včerejší požár u Vodňanských, vždyť víte.“

„Z venku jde zima,“ Františka pustila biřice dovnitř a zavřela za ním dveře.

„Proč do požáru musí zasahovat soudce, copak byl dopadený žhář? A co s tím mám společného já, vždyť žháře nevyslýchám, požáry nevyšetřuji,“ bránil se Borek.

„Pane vyšetřovateli, na místě spáleniště byla nalezena tři mrtvá těla,“ oznámil hrdě biřic. „Velitel takové neštěstí musí bez prodlení hlásit soudci a ten nás poslal za vámi, prý už budete vědět, co dělat.“

„Jistě že vím, ale za světla,“ namítl Borek. „Vrať se na místo, hlídejte a všechno podezřelé zapisujte. Umíš psát?“

„Jistě pane, umím číst i psát, měl jsem učitele, otec se postaral, a nějaké svědky už jsem si i zapsal,“ chlubil se biřic.

„Setkáme se na spáleništi,“ uzavřel hovor Borek.

„Jdu se pořádně obléct, musím k případu,“ oznámil Aničce scházející ze schodiště od ložnic.

„Františko, prosím, velký hrnek teplého mléka s medem, chleba, sýr, ať se Borek pořádně nají, vždyť víš, jak to chodí, zapomene na všechno, bůhví, kdy se ukáže, jestli jde o vraždy,“ požádala hospodyni.

„Ať mi podkoní připraví hnědáka!“ ozvalo se z prvního patra.

Než se Borek vrátil, jídlo bylo na stole a Aničce nezbývalo než mu rozčesat vlasy a zaplést copánek. „Můžeš vyrazit hledat zločince,“ utáhla černou sametovou stužku.

„Možná se ubožáci jen otrávili kouřem a žádný zločin se nestal,“ prohodila smutně.

„Proč by před ohněm z domu neutekli?“ obrátil k ní Borek pohled a Anička věděla, že už je duchem na spáleništi domu Vodňanských a v hlavě se mu honí první domněnky.

KAPITOLA 3

Borek sklouzl ze sedla, zůstal stát a pozorně si prohlížel místo spáleniště. Okamžitě se k němu stočily desítky zvědavých pohledů čumilů, kteří navzdory chladnému počasí potřebovali zjistit, co se vlastně stalo.

„Je to pravda, jinak by nepřijel soudní vyšetřovatel,“ donesl se k němu hlasitý šepot.

„Co je pravda?“ zajímalo Borka.

„Říká se, že se staly vraždy,“ pokrčil rameny jeden z mužů.

„Uvidíme,“ Borek neuhnul pohledem od domu. Zaujalo ho, že vyhořela pouze jeho polovina.

„Sousedé stihli část domu uhasit?“ ptal se známého biřice, hlídkujícího před spáleništěm.

„Naštěstí,“ přikyvoval biřic. „Začalo hořet včera odpoledne a hned se hasilo vodou z potoka, aby nepřeskočila jiskra na vedlejší domy, nebo nedejbože na statek vedle domu a za domem.“

V té chvíli si Borek vzpomněl, že rodina Vodňanských má velkostatek a obchoduje s dobytkem. „Tak to bylo štěstí,“ souhlasil a neustále se rozhlížel kolem.

„Zvířata už se zklidnila,“ hlásil biřic.

„Je tady spousta zvědavců,“ pronesl Borek tiše. „Možná je náš žhář mezi nimi. Znáš ty lidi?“

„Většinu z nich znám, pane vyšetřovateli, tato část města je můj rajón a bez obav, všechny jsem si je zapsal. Jsou to buď sousedé, nebo zaměstnanci ze statku.“

„Jsi velmi pečlivý a všímavý mladík,“ pochválil biřice Borek. „Umíš číst a psát, jak se jmenuješ?“

„Tomáš, pane,“ srazil biřic paty. „Ještě potřebujete obhlížet spáleniště, nebo vám mohu ukázat mrtvoly?“

„Říká se oběti, Tomáši,“ usmál se Borek a vykročil do místa, kde ještě včera byly dveře. Pak zpomalil, a i když mu pod nohama čvachtalo černé bláto a popel, pořád se rozhlížel kolem, po ohořelých zdech. Litoval, že neví, jak dům vypadal před požárem, pořád mu něco nesedělo, nechápal, proč dům neshořel celý.

„Tak pane vyšetřovateli, tady leží první mrtvola, vlastně oběť,“ upozornil ho Tomáš a ukázal pod ohořelé schodiště, které vypadalo, že se každou chvíli zřítí. „A já jsem si jistý, že je to syn pana Jiřího, také Jiří, otec a syn bydleli v domě společně.“

Borek se sklonil k mrtvému, hned poznal, že je to muž, věk se neodvážil odhadnout. Zběžně si ho prohlédl. Byl rád, že mu Anička dala staré rukavice a pevné vysoké boty.

„Nevidím žádné zranění,“ zvedl hlavu. „Možná spadl ze schodů, když utíkal před ohněm,“ přemýšlel nahlas.

„To jsem si taky myslel,“ přikyvoval Tomáš, „ale pojďte se podívat na další dvě oběti,“ vedl Borka do ložnice za kdysi velkým honosně zařízeným salonem.

„To vypadá jako malá ložnice,“ podivil se Borek, protože ve velkých šlechtických vilách byly ložnice většinou vždy v patře domu.

„Myslím, že je to pokoj pro služku,“ upřesňoval Tomáš.

„Ale co v pokoji pro služku dělal ten muž?“ prohlížel si Borek první oběť. „Je celý ohořelý, že by se udusil kouřem? Proč by neutekl? Přece museli nejprve cítit kouř. Je to muž a žena. Žena zůstala v loži, on se asi snažil utéct, když skončil na kolenou,“ sklonil se k mrtvému, který měl horní část těla a hlavu na loži. V té chvíli ale na temeni ve vlasech uviděl velkou ránu, a kdyby nebylo všechno zčernalé, jistě by objevil i krvavé skvrny. Pozorně ránu zkoumal.

„Vidíte, pane, a to je důvod, proč jsme museli neštěstí neprodleně nahlásit soudci. Je to vražda!“ ozval se mladý biřic Borkovi za zády. „Všimněte si, jak divně leží ta žena. Přece kdyby ležela v milostné pozici, byla by na zádech, ale ona leží jinak, než je normální.“

„Vidím, Tomáši,“ souhlasil Borek. „Našels tu ránu nad levým uchem?“

„Jistě, pane, hned jsem si jí všiml a usoudil, že ti dva byli nečekaně a krutě zavražděni, jen ten muž pod schody na hlavě žádnou ránu nemá, tak nevím, co se mu stalo,“ pokrčil biřic rameny.

„Vsadil bych se, že obě rány na hlavách ubožáků způsobil stejný předmět,“ usoudil Borek. „Tomáši, vezmi si k ruce ještě jednoho biřice a pečlivě prohledejte okolí, pokud to půjde, i vnitřek domu. Hledejte zbraň, která by mohla takové rány způsobit, možná sekeru, motyku nebo snad rýč. Já zatím znovu pečlivě prohlédnu oběti, jestli nemají nějaké další známky zápasu, také toho chudáka pod schody a pak dám zavolat mistra popravčího a jeho holomky, aby nešťastníky převezli do márnice.“

„Hned se dáme do práce, pane,“ otočil se mladík.

„Tomáši, počkej,“ zastavil ho Borek. „Jak dlouho pracuješ u biřiců?“

„Osm let, pane vyšetřovateli, od mých dvaceti, domluvil mi to otec, nelíbilo se mu, že pracuji na statku, když umím číst a psát, tak promluvil s velitelem a za týden už jsem měl svůj rajón. To byste se divil, kolik hlupáků, zlodějíčků a rváčů už jsem dopadl, usvědčil a předal spravedlnosti. Víte, kolik vysloužilců a zběhů už se pokoušelo krást na statku zvířata?“

„Dokážu si to představit,“ pokýval hlavou Borek. „Po hlavním městě a okolí v této době bloudí spousta zběhů, vojenských vysloužilců a potřebují se nějak živit. Vím, jsou zvyklí bojovat, zabíjet, krást, neštítí se ničeho, ty se jich nebojíš?“

„Pane, kdybych se bál, nemohl bych být biřic, já se snažím bojovat se zlem, chytat provinilce, chránit poctivé lidi.“

„Na biřice je tě, Tomáši, škoda,“ zvážněl Borek. „Jsi chytrý mladý muž, vzdělaný, souhlasíš, abych o tobě promluvil se soudcem, jestli bude příležitost?“

„Jak to myslíte, pane?“ žasl mladík.

„Myslím, že by ses hodil na vyšetřovatele. Jsi velmi pozorný a bystrý, takového pomocníka bych potřeboval, ale zatím nic neslibuji, uvidíme, jak se nám podaří vyřešit tento zapeklitý případ, pak se ukáže.“

„Pane! Budu pracovat za dva!“ promnul si Tomáš nadšeně ruce.

„Nejprve zajdi za druhým biřicem, který hlídá venku, a vyřiď mu, aby hned vyrazil pro mistra Hanuše, že ho prosím, aby se dostavil na místo zločinu. Ať ho požádá mým jménem, že potřebuji jeho pomoc a také holomky, aby se postarali o oběti.“

„Zdůrazním, aby parťák spěchal nejraději na koni,“ přikyvoval Tomáš, než mu to stačil Borek doporučit.

Bystrý kluk, toho bych skutečně potřeboval, pomyslel si, jakmile osaměl. A pak se hned věnoval obětem.

Všechny ještě jednou důkladně prohlédl, ujistil se, že ranami do hlavy byly zavražděny pouze dvě oběti v ložnici, ale důvod smrti u třetího muže nenašel. Snad mistr Hanuš poradí, zamyslel se, stáhl si smradlavé rukavice, z brašny vylovil notes a vydal se před dům.

Dav zvědavců pomalu řídl, přesto jich ještě zůstalo dost na to, aby jim nic neuniklo a mohli zasvěceně o neštěstí vyprávět nově příchozím.

„Vidíte tu ženskou?“ ozvalo se Borkovi za zády. „Je tady zase. Včera přiběhla jako první a zírala do ohně, dnes nehoří a zírá zase,“ tlumeně upozorňoval Borka všímavý Tomáš.

„Vidím, vypadá, že nevěří svým očím a nechápe, co se stalo, je mi podezřelá,“ přiznal Borek.

„Já ji znám, pane, je to jedna ze souložnic starého pána Vodňanského, pracuje na statku, dohlíží na telata, vybírá slabší kusy na jatka. Tam pracuje její otec a dodává maso do celého hlavního města, všichni řezníci mají zboží od Vodňanských.“

„Co se ti na ní nelíbí?“ vyptával se Borek.

„Já ji podezřívám, pane, že může mít ve všem prsty, když tak zírá, a přece víme, že vrah se vrací na místo zločinu.“

Borek se k Tomášovi otočil a vzal ho kousek stranou.

„Mluv, co tě napadá, když tak dobře znáš místní poměry.“

„Říká se, že ta ženská, jmenuje se Žofie, chodí za starým pánem nejčastěji, protože jí slíbil, že se s ní ožení. Představte si, že jí opravdu něco takového ve slabé chvilce slíbit mohl, ona za ním přišla, našla ho s jinou, zatmělo se jí před očima, v zoufalství popadla motyku nebo sekeru nebo prostě něco, co jí přišlo pod ruku, a udeřila. Nepřemýšlela, jen je chtěla za tu zradu zabít, musela být zoufalá, vždyť se podívejte, jak se tváří, je úplně mimo sebe.“

Borek musel uznat, že má Tomáš v něčem pravdu, jen mu přišlo divné, že by mladá žena byla tak otrlá a zírala na místo zločinu, kdyby věděla, že tam leží oběti, které vlastní rukou a velmi krutě zavraždila.

„Co navrhuješ?“ zahleděl se na Tomáše.

„Já bych ji, pane, nenechal odejít, dal bych ji za katr a nechal ji tam pár dnů, ať se vzpamatuje, dokud budeme ještě pátrat na spáleništi. Třeba se jí rozsvítí v hlavě, a co my víme, ženské jsou upovídané, možná nám bude chtít všechno říct, přiznat se, ulehčit svědomí a brzy se dozvíme pravdu. Myslím, že potřebuje trochu času, aby si uvědomila, co udělala, protože vypadá, že se z té hrůzy ještě nevzpamatovala. Pro mě je to první a důležitá podezřelá,“ rozumoval Tomáš a sledoval Borkův výraz, co si asi o jeho názoru myslí.

„Souhlasím,“ Borek s odpovědí neváhal, mávl na dalšího hlídkujícího biřice a společně s ním přistoupili k Žofii. Nevnímala je, jen pořád zírala na vyhořelý dům.

„Paní, rozhodli jsme se vás zajistit,“ pronesl Borek mírně. „Jste naše svědkyně a taky podezřelá osoba, proto půjdete tady s biřicem. Odvede vás na Staroměstskou radnici do šatlavy. Tam si odpočinete a vzpamatujete se,“ kývl na biřice, ať se ujme své povinnosti, ale oči ze Žofie nespustil.

„Našels něco, čím se mohlo vraždit?“ zajímalo Borka, když se dvojice vzdálila.

Table of Contents

Kapitola 1

Praha, 15. únor 1648

Kapitola 2

Nad ránem

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 8

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33