Copyright © 2015 by Jesse Itzler

© translation Tomáš Piňos, 2026

ISBN 978-80-284-1363-7

Věnuji tuto knihu svým rodičům, kteří se účastní všech zápasů, životních událostí a velkých okamžiků, jež prožívám. Patří i mojí manželce, která mě stále učí, co znamená neochvějná opora a láska. Kromě toho je dost trpělivá na to, aby mě snášela.

Vyloučení odpovědnosti

Události, popsané v této knize, vychází z mých vzpomínek a v některých případech jsou zestručněné, abych vyjádřil podstatu toho, co se odehrálo nebo bylo řečeno. Snažil jsem se zachovat jejich časový sled, je však možné, že se odehrály dříve nebo později než v tomto příběhu. Přestože jsem absolvoval všechna cvičení, popsaná v této knize, nedoporučuji vám, abyste je zkoušeli. Zaprvé nechci, aby se kdokoli z vás zranil. A zadruhé, kdo by chtěl být žalován?

Tak jako kterákoli aktivita, zahrnující rychlost, vybavení, výdrž a environmentální faktory, jsou cvičení, popsaná v knize Trénink s mariňákem, velmi riskantní. Všichni čtenáři by měli plně zodpovídat za svoji bezpečnost a znát svoje limity. Mariňák věděl, co dělá, a v každém cvičení zohlednil moje zkušenosti, vlohy, průpravu – a co jsem mohl zvládnout.

Během spolužití s mariňákem jsem si vedl podrobný deník, ze kterého se okamžitě stal blog. Byl určený především pro přátele a rodinu, vzhledem k rostoucí šílenosti jednotlivých cvičení se však adresátem stalo i širší publikum. Výsledkem je tato kniha.

Na následujících stránkách si všimnete, že člověka, se kterým jsem trénoval, nazývám jen „mariňákem“. Požádal mě, abych neprozradil jeho jméno. A neřekl „prosím“.

Úvod

Lidé se mě ptají, proč jsem najal mariňáka. Jedna odpověď zní takto: Pokud jde o fyzickou zdatnost, jsem otrok zvyku. Řekl bych, že jsem byl ve srovnání s většinou lidí mého věku ve skvělé kondici a velmi spokojený v osobním životě. Byl jsem ženatý (pořád jsem) s úžasnou ženou a měli jsme krásného, osmnáct měsíců starého syna (později se nám narodili další dva). Běhat jsem začal v roce 1992, po absolvování univerzitního studia. Od té doby jsem propásl jen několik dnů. Uběhl jsem osmnáct newyorských maratonů v řadě a každý rok prožívám totéž. Můj tréninkový plán je pořád stejný. Běhám stejnou trasou. Před závody si kupuji banány ve stejném obchodě. Večer před každým závodem si objednávám stejnou pizzu.

Mám rád rutinu.

Rutina může být dobrá, zejména když jde o cvičení. Může být ale i stereotypní.

Mnozí z nás fungují automaticky. Každý den děláme totéž; probudíme se, jdeme do práce, vrátíme se domů, povečeříme. I já jsem tak žil. Jako bych měl nastavený tempomat a nezlepšoval se. Chtěl jsem se z toho vymanit a výrazně změnit způsob fungování. Potřeboval jsem, aby se můj život v centru New Yorku na určitou dobu skloubil s divokým, kočovným životem mariňáka. Bylo to nečekané a unikátní. Připouštím, že to bylo šílené, z výzkumů ale vyplývá, že když se vymaníme z rutinního způsobu života, ohromně to prospěje našemu tělu, duši a mysli. Udělejte to! Uvažujte nekonvenčně. Život je krátký, tak proč ne? Jak říká mariňák: „Tohle není kostýmová zkouška, vole.“

Tato kniha je o našem měsíčním soužití a o tom, že jsme s mariňákem museli vystoupit z komfortní zóny. Zatímco on byl nesvůj v kontaktu s portýry, šéfkuchaři a řidiči, mně vadilo spaní v křesle, probouzení uprostřed noci a běhání v nejhorších podmínkách. Jeho nelogický přístup ke cvičení byl pro mě velmi poučný.

Mariňák měl něco, co jsem chtěl, nebyl jsem si ale jistý, co to bylo. Chtěl jsem to zjistit. Pamatujete si pana Miyagiho z filmu Karate Kid? Měl velmi neortodoxní přístup k výcviku. Daniel LaRusso, kterého hrál Ralph Macchio, se chtěl naučit bojová umění, pan Miyagi mu ale zpočátku zadával nádenické práce, aby mu pomohl. Daniel si prostřednictvím svalové paměti nevědomky vytvořil defenzivní bloky, naučil se ale mnohem víc než bojová umění. Něco takového jsem hledal, když jsem požádal mariňáka, aby se ke mně nastěhoval a trénoval mě. Chtěl jsem cvičit svoje tělo, mysl i duši. Rozdíl byl v tom, že jsem netrénoval kvůli sebeobraně nebo trofeji. A měl jsem už holku. Chtěl jsem se jen zdokonalit.

Vždycky jsem měl neortodoxní přístup k byznysu a životu, který mi pomáhal. Nevěřím na tradiční životopisy. Věřím na komplexní životopisy, zahrnující veškeré aspekty žití. Je třeba dělat víc věcí. Vytvářet vzpomínky. Dokážu si spojit souvislosti, jen když se ohlížím za svými úspěchy a nezdary. Nemohl jsem předvídat nebo plánovat, že se z rappera na MTV v 90. letech stanu majitelem firmy, provozující soukromá trysková letadla. Můj život byl vždycky neobvyklý.

Nevím, jestli jsem přemýšlel o svojí smrtelnosti nebo mě trápilo, kolik vrcholně prožitých let mi ještě zbývá. Měl jsem ale pocit, že je vhodná doba změnit svůj život.

Jsem přesvědčený, že nejlepší nápady jsou takové, které příliš nepromýšlíme. Čas, který jsem strávil s mariňákem, byl výsledkem takového nápadu, a naučil jsem se mnohem víc, než na čem jsme se dohodli. Většina mých úspěchů pramení z ochoty přijímat nepohodlí. Jak jsem řekl, chtěl jsem se zdokonalit.

PROLOG

Mariňák se ke mně nastěhoval v prosinci roku 2010, aby mě trénoval. Během oné zimy napadlo rekordní množství sněhu. Letiště byla zavřená. Vlaky měly zpoždění. Během jednoho dne napadlo v New Yorku přes 50 centimetrů sněhu. Vítr byl tak silný, že vytvářel více než metrové závěje. Řidiči městských autobusů opouštěli svá vozidla uprostřed ulice. Totéž dělali běžní řidiči. Pluhy nemohly několik dnů odklidit sníh. Byl jsem přesvědčený, že je moje mise s mariňákem ohrožená. Tedy až do chvíle, kdy jsem ho poznal.

1. DEN

Příjezd

Jsem naučený zmizet.

— mariňák

New York

–10 ºC

6:38

Nasypal jsem ovesné vločky do misky, naplnil hrnec vodou, zapnul sporák a nastavil časovač. Stiskl jsem play na dálkovém ovladači a usadil svého osmnáct měsíců starého syna Lazera, aby se mohl dívat na video Baby Einstein. Nakoukl jsem do pokoje pro hosty, abych se ujistil, že je postel ustlaná. Syn se hihňal, což mě uklidnilo. Zkontroloval jsem manželku Sáru, která ještě spala, a znovu nahlédl do pokoje pro hosty, abych se ujistil, že je uklizený. Zaslechl jsem, jak se zastavil časovač. Nakrájel jsem banány a polil je medem. Podíval jsem se na hodiny na mikrovlnce: bylo 6:38.

Předpokládaný čas do příjezdu: dvacet dva minut.

Byl jsem nervózní. Posadil jsem se k synovi, nakrmil ho a zhlédl zbytek videa Baby Einstein. Banány byly pořád v misce. Neměl jsem hlad. Šel jsem do koupelny a prohlédl se v zrcadle. Posunul jsem si rukama vlasy dozadu. Zakřenil jsem se, abych zkontroloval zuby. Byly čisté.

Vrátil jsem se do obývacího pokoje.

Udělal jsem tolik kliků, kolik jsem dokázal: dvacet dva.

Podíval jsem se na hodiny: 6:44.

Co když nemůže sehnat taxík? Jezdí takový člověk vůbec taxíkem? Možná poběží. Letadlo může mít zpoždění. Co když si to rozmyslel? Možná bych mu měl zavolat. O čem to mluvím? Ten chlap pravděpodobně seskakoval s padákem v cizích zemích; určitě ví, jak se dostane do mého domu.

NIKDY mě ale nepožádal o adresu, NIKDY se nezeptal, co si má vzít s sebou. Neposkytl mi informace o svém letu a nevyžádal si auto. NIC. Jediné, co mi řekl, bylo:

„Přijedu kolem sedmé.“

Mariňáka jsem poprvé viděl během čtyřiadvacetihodinového štafetového běhu v San Diegu. Po několika maratonech to byl můj první „ultramaraton“. Byl jsem v týmu šesti běžců a na střídačku jsme běželi dvacetiminutové úseky. Cíl: Uběhnout za čtyřiadvacet hodin víc kilometrů než ostatní týmy.

Byly tam běžecké týmy z celé země. Setkali se tam přátelé, kteří se chtěli fyzicky a psychicky otestovat. Mariňák však nebyl v žádném týmu. Neměl tam přátele. Běžel celý závod sám.

Byl to velmi levný závod. Běžel se na kilometr a půl dlouhém okruhu na neosvětleném parkovišti poblíž zoologické zahrady. Nebyl dotovaný, takže jsme si museli přinést cokoli, co jsme potřebovali.

Já a ostatní členové mého týmu jsme tam dorazili večer před závodem, abychom se připravili. Po příjezdu jsme si prošli trať a naplánovali strategii. Před spánkem jsme si připravili výstroj a zásoby, abychom mohli vyrazit hned po probuzení. Vodu. Sportovní nápoje Gatorade. Banány. Energetické tyčinky PoweBar. Náplasti. Byli jsme připravení.

Před závodem jsme se protáhli v malém kruhu na trávníku. Byl jsem nervózní a vzrušený, nemohl jsem si ale nevšimnout muže, vzdáleného tři metry ode mě. Absolutně vynikal. Byl jediným Afroameričanem v závodu. Vážil zhruba 120 kilogramů, zatímco většina ostatních běžců vážila 60 až 75 kilogramů. Všichni ostatní byli upovídaní a přátelští, on však působil naštvaně.

Seděl na skládací židli, ruce měl zkřížené na prsou a čekal, až začne závod. Neprotahoval se, nepřipravoval se, neměl nóbl boty ani týmové kolegy. Neusmíval se. Tiše tam seděl s výrazem v obličeji, říkajícím „neserte mě“. Jeho zásoby na čtyřiadvacet hodin: sušenky a voda. Nic víc.

Byl to kříženec gladiátora a akčního hrdiny G. I. Joea, kterého má můj syn, ovšem v životní velikosti. Vypadal jako nezničitelný, bitvami otestovaný, nebezpečný, samotářský a odhodlaný muž.

I to, jak plival, bylo děsivé. Kdyby vás zasáhl plivancem, pravděpodobně by vám způsobil jizvu. Naháněl strach. Vypadal, jako by mu někdo nasprejoval svaly na tělo. Byl vyrýsovaný. Dokonalý.

Mezi jednotlivými úseky závodu jsme se protahovali, pili a používali hodně vazelíny, abychom se vyhnuli zranění. Jak říká jeden můj kamarád: „Ultramaratony jsou dřina.“ Zatímco jsem ale povzbuzoval členy svého týmu, nemohl jsem spustit oči z muže, který běžel sám. Kdo to byl?

Jeho zuřivost byla přitažlivá. Pod jeho zamračeným výrazem jsem vycítil něco, co jsem neuměl přesně pojmenovat. Možná to byla čestnost. Nebo cílevědomost. Ano, byl cílevědomý. Běžel, jako by na tom závisely životy, jako by vbíhal do hořícího domu, aby zachránil kotě nebo starou ženu. Zdálo se, jako by každým krokem způsobil pod svýma nohama miniaturní zemětřesení, jeho forma byla ale neustále dokonalá. Upřeně hleděl kupředu a byl ABSOLUTNĚ soustředěný. Prostě běžel… kontroloval čas na hodinkách… a uběhl 160 kilometrů v kuse.

Po skončení čtyřiadvacetihodinového závodu jsem byl totálně vyčerpaný. Stehna jsem měl tak napjatá, že jsem skoro nemohl chodit. Když jsme s ostatními členy mého týmu sbírali tenisky, skládací židle a osobní věci, znovu jsem zahlédl toho masivního, 120 kilogramů vážícího, ocelového tvora, kterého doprovázela na parkoviště žena (později jsem zjistil, že to byla jeho manželka). Vypadal, jako by přežil pád letadla.

Uvědomil jsem si dvě věci:

1. Nikoho takového jsem nikdy předtím neviděl.

2. Musel jsem se s ním seznámit.

Po návratu domů jsem zapátral na Googlu a zjistil o něm několik věcí, včetně toho, že byl členem Navy SEALs a získal řadu vyznamenání. Pak jsem našel jeho telefonní číslo a zavolal mu. Byl na západním pobřeží.

Mám to ve zvyku. Když vidím někoho zajímavého nebo o něm čtu, zavolám mu a požádám jej o přátelství. Moje manželka říká, že jí to připomíná střední školu, na které jste někomu dali lístek se zprávou. „Chceš být můj kamarád? Zaškrtni ano, nebo ne.“ Řekl bych, že jsem z toho nevyrostl.

„Ano?“ ozval se.

„Je to mariňák?“

„Záleží na tom, kdo se ptá,“ řekl.

Nebyl jsem tak nervózní od chvíle, kdy jsem v posledním ročníku střední školy zavolal Sue a požádal ji, aby se mnou šla na školní ples. Začal jsem mluvit o tom závodu a blábolil tak dlouho, až jsem si uvědomil, že zním jako někdo, s kým bych ukončil hovor. Nebyl jsem si jistý, jestli nezavěsil, protože se neozýval.

Bylo to mnohem horší než telefonát se Sue.

„Haló?“ řekl jsem.

„Jo.“

„Dejte mi patnáct minut na to, abych vám osobně něco navrhl,“ řekl jsem. „Jsem v New Yorku, zítra ale můžu přiletět.“

Ticho.

„Haló?“

Ticho.

„Mariňáku?“

Ticho.

Nakonec se ozval: „Chcete přijet… je to na vás.“

O čtyřiadvacet hodin později jsem byl v Kalifornii.

Setkali jsme se v restauraci v San Diegu. Po nezávazné konverzaci, během které jsem mluvil a on nereagoval, jsem ho požádal, aby se ke mně nastěhoval a trénoval mě. Hleděl na mě s chladným, prázdným výrazem v obličeji. Netušil jsem, jestli mě považoval za blázna, nebo zvažoval, jestli stojím za jeho čas. Posuzoval mě.

Uběhla minuta. Pak další.

„Dobrá, udělám to pod jednou podmínkou,“ řekl tónem, který byl mírně motivující, jako bych poslouchal psychopatického vojenského instruktora.

„Uděláte všechno, co vám řeknu.“

„Ano.“

„ABSOLUTNĚ všechno.“

„Dobrá.“

„Můžu vás probudit v kterékoli chvíli; můžu po vás chtít hodně extrémní věci.“

„Hmmm.“

„NIC není vyloučené. NIC.“

„Dobře…“

„Až skončíme, zvládnete tisíc kliků denně.“

„Tisíc?“

Tohle bude hodně jiné než školní ples, říkal jsem si.

Přesně v 7:00 zaklepal na dveře. Neměl ŽÁDNÁ zavazadla. ŽÁDNÉ kufry. ŽÁDNÝ výraz v obličeji. Přestože byl prosinec a mrzlo, neměl kabát, čepici ani rukavice. A nepozdravil mě.

Řekl jen, „Jste připravený?“

To je všechno? říkal jsem si. Žádné „Rád vás zase vidím?“ Žádné „Je zima, že?“

„Jsem moc rád, že jste tady,“ řekl jsem. „Budete-li cokoli potřebovat, poslužte si. Chovejte se jako doma.“

„Ani náhodou! Tohle je váš domov. Já žádný nemám.“

Zasmál jsem se.

Mariňák se nesmál.

„Byla to jen zdvořilostní fráze,“ odpověděl jsem.

„Nezajímají mě fráze, ale činy. To si musíme hned ujasnit,“ řekl. „Je to jasné?“

„OK.“

„Cože?“

„Ano… pane!“

„Jsem naučený zmizet. Nebudete ani vědět, že jsem tady.“

„Dobře.“

„OK. Dáme se do toho. Setkáme se tady za devět minut. A nechci slyšet žádné stupidní fráze.“

Stupidní?

Převlékl jsem se do standardního cvičebního oblečení do chladného počasí, sestávajícího ze dvou mikin, dvou čepic a rukavic. Vrátil jsem se k hlavnímu vchodu. Mariňák tam už stál a koukal na hodinky. Bylo minus deset stupňů a mrzlo. Měl na sobě kraťasy, tričko a pletenou čepici. Nic víc.

„Možná si budu muset půjčit nějaké rukavice,“ řekl.

„Možná budete potřebovat rukavice?“

„Jo, nebo palčáky.“

„To je všechno? Jen rukavice?“

„Přesně tak.“

„Venku je minus deset,“ řekl jsem.

„Pro vás je minus deset, protože si myslíte, že je minus deset!“

„Ne, opravdu je minus deset. Podle počítače je to aktuální venkovní teplota.“

Mariňák se na chvíli odmlčel, jako bych ho zklamal. „Podle počítače, hm?“

Začal se smát, byl to ale poněkud strašidelný smích.

„Teplota je taková, jak ji vnímáte, počítač o tom nerozhoduje. Pokud si myslíte, že je minus deset, je minus deset. Pro mě je zhruba pět stupňů nad nulou.“

Nepřel jsem se s ním – teprve jsme se koneckonců poznávali – a řekl jsem: „Jasně.“

„Plavete někdy v ledové vodě, Jesse?“ zeptal se.

To jako úmyslně? říkal jsem si v duchu, odpověděl jsem ale „Ne“.

„Je opravdu ledová, nebo si vaše mysl říká, že je ledová?“ Opět se zasmál. „Ovládejte svoji mysl.“

„Chápu.“ (Musím si to přidat na seznam úkolů: Ovládej svoji mysl.)

„Přesně tak. Užívejte si to. Pokud chcete, aby bylo dvacet stupňů a svítilo slunce, je dvacet stupňů a svítí slunce. Prostě běhejte. Podmínky jsou ve vaší mysli. Když jdu běhat, nezajímá mě venkovní teplota. Koho zajímá, jaká je podle počítače teplota? Počítač přece nejde běhat.“

Místo toho, abych znovu řekl „chápu“, jsem ale pokračoval ve škádlení.

„Funguje to stejně, když je horko? Může ve vaší mysli sněžit, když je třicet pět stupňů?“

„Ne, funguje to, jen když je venku zima. Když je horko… je prostě horko!“

Kdyby na mě tuto logiku zkoušel nějaký kamarád, smál bych se, mariňákovi jsem ale téměř věřil. Cítil jsem nicméně vítr, profukující okny, a bylo mi jedno, co říkal mariňák – venku bylo opravdu minus deset stupňů.

„Jaká je tedy strategie, když je horko?“

„V extrémním vedru je to úplně jiné. Musíte se chovat extrémně. Přijmout to! Makat. Přemýšlet o tom, jak ostatní trpí. Užívat si utrpení.“

„Svoje, nebo jejich?“ zeptal jsem se.

Zpražil mě pohledem.

„Svoje i jejich,“ řekl. Pak pokynul hlavou, což byl signál, že je na čase jít makat.

Zamířili jsme do Central Parku a uběhli deset kilometrů za 55 minut. Mariňák mě asi chtěl otestovat. Přestože jsem zkušený maratonec, nikdy jsem neběhal rychle. Uběhnu sice kilometr za necelých pět minut, raději to ale nedělám. Mám rád pomalé tempo, díky kterému si mohu povídat s případným spoluběžcem. Je to příjemnější. Nejsem sprinter, ale vytrvalostní běžec. Vytrvalostní běh je pro mě spíše psychickou než fyzickou výzvou a během dlouhých běhů umím ignorovat bolest a nudu.

Mariňákovo tempo mi vyhovovalo.

O hodinu později…

Po teplé sprše a odeslání několika pracovních e-mailů jsem provedl mariňáka naším bytem. Bydlíme v ulici Central Park West ve čtvrti Upper West Side. Je to dům, o kterém se píše a bloguje jako o slavné newyorské budově s úžasnými výhledy, architekturou a obyvateli. Bydlí v něm mnoho proslulých šéfů firem, sportovců a umělců.

Před dvěma lety jsem přesvědčil Saru, že bychom se do toho domu měli nastěhovat, protože je tam bazén. „Můžeme plavat každý den, zlato.“ Koupili jsme ten byt, v bazénu jsme ale ani jednou nebyli.

Ačkoli si s manželkou nepotrpíme na „luxus“, je to luxusní dům. Když jsme se tam nastěhovali, domovník mi řekl, abych opustil výtah, protože je jen pro „obyvatele domu“. Zřejmě jsem v šortkách a lyžařské čepici nevypadal jako obyvatel domu.

Nejprve jsem mariňákovi vysvětlil, jak má používat dálkové ovladače na televizi. Říkal jsem se, že by to měl člověk, který u nás bude bydlet zhruba měsíc, vědět.

„Takhle zapnete televizi,“ řekl jsem mu a ukázal na tlačítko napájení.

„Nebudeme se dívat na televizi,“ přerušil mě.

„Dobrá… půjdeme tedy dál,“ řekl jsem.

Odložil jsem ovladač a zavedl mariňáka do kuchyně. Předpokládal jsem, že když se nebudeme dívat na televizi, určitě budeme jíst. Otevřel jsem první šuplík.

„Tady jsou vidličky, lžíce a nože,“ řekl jsem.

„Nebudu používat vaše nádobí,“ odpověděl.

Cože? Zavřel jsem šuplík.

Možná budu mít více štěstí v prádelně.

Když jsem mu chtěl ukázat, jak má používat pračku a sušičku, znovu mě přerušil a řekl, „Můžeme tuhle prohlídku přeskočit. Řekněte mi, kde je posilovna.“

Dobrá. Prohlídka oficiálně skončila a zamířili jsme do posilovny.

Poprvé jsem viděl mariňákovy přední zuby, protože se začal usmívat. Byl nadšený; jakmile jsme vstoupili do posilovny, výraz v jeho obličeji se změnil. Bylo to, jako byste poprvé v životě viděli Čaroděje ze země Oz a obraz se změnil z černobílého na barevný. Přistoupil k hrazdě na shyby a vyskočil na ni. Udělal spoustu shybů a seskočil. Řekl bych, že se mu hrazda zamlouvala, protože se usmíval ještě víc.

„Dokonalé. Připraven?“ zeptal se.

„Na co?“

„Na shyby.“

„Hned teď?“

„Udělejte jich deset. Uvidíme, jak jste na tom.“

Vyskočil jsem, uchopil hrazdu a vytáhl svoje devadesát kilogramů vážící tělo bradou nad hrazdu. „Jeden.“

Po osmém shybu jsem začal zběsile kopat nohama, abych získal určitou hybnost. Potřeboval jsem dostat bradu nad tu zpropadenou hrazdu, ale nedokázal jsem to. Seskočil jsem na zem. Mariňák mi řekl, abych pětačtyřicet sekund odpočíval a pak to zkusil znovu.

O pětačtyřicet sekund později jsem vyskočil a uchopil hrazdu. Ve shybech jsem nikdy nebyl moc dobrý. Vlastně je nesnáším. Nějak se mi podařilo udělat dalších šest shybů a dopadl jsem na zem. Domníval jsem se, že to bylo naposledy. Mariňák mi řekl, abych si udělal další pětačtyřicetisekundovou pauzu a zkusil to znovu.

Tentokrát jsem zvládl tři solidní shyby. Moje nohy po každém dopadu na zem o něco víc selhávaly. Udělal jsem sedmnáct shybů. Byl jsem vyřízený. Řekl bych, že jsem nikdy předtím neudělal tak rychle sedmnáct shybů, pokud jsem jich vůbec tolik zvládl. Stiskl jsem levý biceps pravou rukou a pravý biceps levou rukou. Měl jsem pocit, že mám v bicepsech hřebíky.

„Sedmnáct! Paráda, to je moje maximum. Nemyslel jsem si, že to dokážu. Úžasné! Vraťme se do bytu.“

Mariňák na mě zíral s prázdným výrazem v obličeji… s kamennou tváří. „Zůstaneme tady, dokud jich neuděláte sto.“

COŽE?

„Sto jich neudělám. To je nemožné,“ řekl jsem.

„Budete se muset snažit,“ odpověděl, jako by byl můj otec a chtěl, abych si uklidil pokoj. „Máte mizerný přístup.“

Udělal jsem jeden shyb a dopadl na zem.

Chodil jsem po posilovně a snažil se oddálit to, co bylo nevyhnutelné. Ruce mi visely podél těla a mariňák mě pozoroval. Nemohl jsem to ještě víc odkládat. Udělal jsem další shyb a dopadl na zem. Znovu jsem obešel posilovnu, vrátil se k hrazdě a udělal další shyb. Opakoval jsem to pořád dokola.

O devadesát minut později jsem měl za sebou devadesát sedm shybů.

Trénink započal.

Žádný novokain

Rád si sednu a užívám si tu bolest.

Zasloužil jsem si ji.

— mariňák

Vyrostl jsem na newyorském Long Islandu ve čtvrti Roslyn se dvěma staršími sestrami a bratrem. Byl jsem nejmladší. Domy v předměstském Roslynu jsou v podstatě stejné a přísluší k nim spojené zadní dvorky, které jsme v dětství střežili. Moje máma vlastnila kravský zvonec. Mohl jsem být o šest nebo sedm domů dál, a přesto jsem ho slyšel, když na něj zvonila, aby mě přivolala domů. Byl jsem vycvičený jako kráva, což bylo poněkud trapné. Pravidlo znělo takto: když si uděláš domácí úkoly, můžeš jít ven, jakmile ale uslyšíš zvon, do pěti minut budeš doma. Máma nás bezpodmínečně milovala, byla však nekompromisní. Nikdo si s ní nezahrával. Nikdy jsem ji neslyšel nadávat, měla ale pohled, kterým mě vždycky zpražila. Byla to její osvědčená taktika.

Pokud šlo o tradiční péči o dítě, byla poněkud rozpolcená. Na jednu stranu mi dovolila jíst cheeseburgery, slaninu, zmrzlinu a sušenky Oreo, kdykoli jsem chtěl; na druhou stranu šílela kvůli rentgenu, fluoridu a novokainu. Některé věci podle ní nebyly v 70. letech 20. století dostatečně prozkoumané a otestované a nechtěla, abych byl laboratorní krysa. První rentgen jsem absolvoval, až když vynalezli olověnou vestu, kterou vám obléknou, a fluorid považovala za nejtoxičtější látku. Bez rentgenu a fluoridu jsem se snadno obešel. Bez novokainu to bylo mnohem těžší.

Můj zubař se jmenoval Henry Schmitzer a jeho ordinace byla zhruba pětačtyřicet minut autem od našeho domu. Byl to zřejmě jediný zubař, který vrtal dětské zuby bez anestetika. Henry mohl být inspirací pro postavu, kterou hrál Laurence Olivier ve filmu Maratonec.

Zatímco ostatní děti chodily k zubařům v blízkém okolí, u kterých měly bezbolestnou péči a dostávaly lízátka, já jsem seděl pětačtyřicet minut v autě, koukal z okýnka, potil se a říkal se, že jedeme tak daleko kvůli tomu, abych trpěl. Děsil mě zvuk vrtačky a zápach, připomínající pálení kostí. Očekávání bylo přinejmenším vyčerpávající. Cestou z parkoviště do ordinace jsem měl vždycky nutkání co nejrychleji utéct. Máma se na mě ale soucitně usmívala, když jsme vstupovali dovnitř – byla přesvědčená, že pro mě dělá to nejlepší.

Sadistický Schmitzer mi začal vrtat zuby. (Když to píši, držím si ústa.) Následoval onen zápach, zvuk a mučivá bolest. Bylo to šílené. Možná si říkáte, že mě to mělo motivovat k lepšímu čištění zubů, zubař však během každé prohlídky odhalil minimálně jeden kaz.

Táta byl pravý opak mámy – pohodář. Vlastnil prodejnu instalatérských potřeb a pracoval šest dnů v týdnu (v sobotu půl dne). Přestože trávil v práci tolik času, plně se zapojoval do rodinného života. Účastnil se všech zápasů a akcí a snažil se být každý večer doma, aby s námi povečeřel.

Doma byl jako šílený vědec – ve sklepě měl dílnu, která byla jeho prostorem. Místo sledování sportovních zápasů v televizi a trávení času s kamarády vynalézal. Když jsem poprvé viděl film Návrat do budoucnosti, ve kterém „doktor“ vytvořil stroj času, říkal jsem si: „To je můj táta!!“

Vzpomínám si, jak jsem na základní škole musel vytvořit dioráma. Zadání bylo prosté: Vytvořte z krabice na boty repliku vašeho domova. Díky tátově „pomoci“ mělo moje dioráma tekoucí vodu a elektřinu. Nedělám si legraci. Když jste stiskli tlačítko, otevřely se malé garážové dveře.