Příběhy z pitevny

Kristýna Trpková, Pavel Toupalík

Copyright © Kristýna Trpková, Pavel Toupalík, 2026

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-1182-4

MUDr. Pavel Toupalík, Ph.D., primář Ústavu soudního lékařství a toxikologie VFN v Praze se narodil 22. 12. 1966 v Praze. Vystudoval zde 3. lékařskou fakultu Univerzity Karlovy. Za svoji kariéru působil na několika významných pracovištích – mimo jiné v Ústavu soudního lékařství Fakultní nemocnice Královské Vinohrady, v letech 2007 až 2023 na Oddělení soudního lékařství NEMPK, které spoluzakládal jako nové krajské pracoviště pro Pardubický kraj. Od roku 2023 nově působí jako primář Ústavu soudního lékařství a toxikologie 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a VFN v Praze. Během téměř pětatřicetileté praxe dostal řadu významných ocenění. V roce 2015 mu byla udělena bronzová medaile od Krajského ředitelství policie Pardubického kraje, v roce 2020 pak povýšil na medaili stříbrnou. V roce 2022 získal bronzovou plaketu od policejního prezidia jako výraz poděkování za podporu a dlouhodobou vynikající spolupráci s PČR. V roce 2023 přibyla na jeho konto pamětní medaile ředitelky územního odboru Kutná Hora Policie ČR, v roce 2024 se k výše zmíněným oceněním přidala také medaile zlatá, ačkoli ta se zpravidla uděluje až posmrtně.

Pavel Toupalík žije v Praze, v posledních letech však víkendové pobyty na chalupě vyměnil za bydlení uprostřed přírody. Je ženatý, má dvě dcery. Miluje Itálii, kde počátkem devadesátých let také studoval, středomořskou kuchyni, dobré italské víno a kávu. Hovoří italsky, anglicky a německy. Ve volném čase rád cestuje, fotografuje a podniká výlety se svým psím parťákem, labradorkou Goldie.

PŘÍPAD UBITÉ SRNY

Jednoho listopadového večera obdržela policie tísňové volání. Volající ohlásil spáchání trestného činu v domě, ve kterém žije spolu se svou matkou a bratrem. Po příjezdu na místo činu kriminalisté vyslechli druhého z mužů. Ten uvedl, že do jejich domu znenadání vtrhla masožravá srna, která ho začala ohrožovat. Tvrdil, že se musel bránit, a tak popadl předmět, který měl zrovna po ruce, a srnu ubil. Musel ji zabít, protože jinak by ho sežrala.

Druhý z bratrů, ten, který přivolal policii, vypověděl, že když k incidentu došlo, zrovna se nacházel v druhém patře domu. Najednou slyšel strašlivý křik, který neutichal, a tak rychle seběhl dolů a na zemi uviděl bezvládné tělo ležící v tratolišti krve.

Ubitou srnou byla ve skutečnosti jejich matka.

Případ „ubité srny“ byl jedním z prvních, se kterým jste mě seznámil. O co v něm přesně šlo?

Pachatelem byl duševně chorý muž, který byl ambulantně léčen na psychiatrii. Měl paranoidní schizofrenii, takže trpěl zrakovými a sluchovými bludy, a při jedné z takových halucinací zabil svoji matku. Jeho bratr, který čin ohlásil, byl v době, kdy k napadení došlo, v domě. Když slyšel matčin křik, seběhl z patra do přízemí, kde uviděl matku ležet bezvládně na podlaze, a bratra, který ji nepřestával tlouct. Žena četným zraněním bohužel na místě podlehla.

Jak to s pachatelem dopadlo?

Pachatel byl duševně nemocný, psychiatrický pacient. Lékaři ho vyšetřili, a protože nebyl v době spáchání trestného činu příčetný, byla mu nařízena hospitalizace a ústavní léčba. Klasický soud v takových případech neprobíhá.

Co přesně tedy po diagnostikování takových pachatelů následuje?

Zpočátku jsou ti nemocní hospitalizováni na uzavřeném oddělení. To je pavilon, ze kterého se pacient nedostane ven, a nikdo se nedostane za ním. Po nějaké době, když je stav kompenzovaný a lékař usoudí, že dotyčný už není nebezpečný, dostane třeba vycházky.

Je tedy pravda, že oproti vězení mohou být pachatelé po spáchání takového činu relativně brzy propuštěni?

Celková doba, kterou tito pacienti na psychiatrii stráví, je velmi individuální. Většinou když lékaři usoudí, že pacient je zaléčený, že medikace je dostačující a dotyčný není nebezpečný sobě nebo svému okolí, tak může být propuštěn do ambulantní péče.

Ambulantní péče znamená, že pacient pouze dochází na kontroly a bere léky?

Ano. Tam je pak ale problém, že psychiatři nemají možnost ty pacienty sledovat, nemají šanci zjistit, jestli léky opravdu berou, nebo ne. Což je riziko, protože když pacient přestane užívat medikaci, mohou se u něj problémy, které ho předtím dovedly k hospitalizaci, znovu rozvinout.

Setkáváte se v praxi s takovými případy?

Bohužel ano. Systém u nás v tomhle ohledu stále pokulhává. Máme spoustu případů, kdy takzvaně úspěšně léčení psychiatričtí pacienti páchají další trestné činy na jiných osobách nebo na sobě, třeba jdou na vycházku a prostě skočí pod vlak nebo z mostu. Měl jsem před lety případ paranoidního schizofrenika z Prahy. Dotyčný byl hospitalizovaný v Bohnicích, ale protože jeho stav byl dle lékařů kompenzovaný, dostával propustky, tudíž mohl na určitou dobu opustit nemocnici. No a během jedné takové vycházky odjel domů a zabil svoji matku.

Odjel zabít matku? Prostě jen tak?

Ano, a pak se zase vrátil zpátky do léčebny. Ten případ byl záhy vyšetřen, nicméně pro pacienta se díky diagnóze vlastně nic nezměnilo. Nebyl v okamžik vraždy příčetný, takže akorát zase na nějakou dobu skončil na uzavřeném pavilonu.

SVATÉ OBRÁZKY

Stará žena, takzvaná polymorbidní pacientka (s řadou různých chorob), byla hospitalizovaná v nemocnici, ovšem doma po propuštění zemřela. Dcera přivolala lékařskou pomoc, lékařka vyplnila list o prohlídce zemřelé osoby, s ohledem na propouštěcí zprávy s údaji o ženiných nemocích však pitvu nenařídila. Pohřební služba proto tělo odvezla a začala jej chystat na zpopelnění.

Posléze ovšem policie obdržela telefonát lékaře z psychiatrie. Ten uvedl, že za ním přišla na kontrolu pacientka, která během sezení uvedla, že zavraždila svou matku, protože se začala měnit v démona. Narostly jí obrovské zelené uši, a protože chtěla zničit svět, dcera ji musela zneškodnit. Posedlou matku udusila a do úst jí vložila svaté obrázky, aby se démon znovu nevrátil. Psychiatr samozřejmě zdůraznil, že dotyčná pacientka je duševně chorá a to tvrzení může být nesmysl, policie se ale následně pustila do pátrání a zjistila, že matka oné pacientky opravdu zemřela.

Protože nebyla nařízena pitva, kriminalisté se začali pídit po osudu těla, načež zjistili, že bylo převezeno do pardubického krematoria. Na místo dorazili jen těsně před kremací.

Při následné pitvě byly objeveny rozsáhlé krevní podlitiny na krku způsobené rdoušením. Byly odhaleny krevní výrony také v dalších krčních orgánech a v okolí hrtanu, zlomenina chrupavky štítné, zlomenina jazylky. V dýchacích cestách pak měla mrtvá četné množství svatých obrázků. Nález tedy přesně odpovídal tomu, co uvedla její psychicky nemocná dcera. Protože kvůli špatnému duševnímu stavu nemohla být za svůj čin souzena, byla umístěna na psychiatrii.

Když jsme se v roce 2022 poznali, měl jste na svém kontě řadu významných ocenění. Pamatuji si, jak jste se smál, když jste mi vyprávěl, že nejvýznamnější cenu, kterou je v Česku možné na pozici soudního lékaře získat, nemáte a vlastně ji ani nechcete, protože se uděluje až posmrtně. Nicméně je rok 2025, a ačkoli jste stále mezi námi, už jste si za svoje zásluhy vysloužil i onen pomyslný krajíc odříkaného chleba. Jaký je to pocit?

Pocit je to samozřejmě skvělý. Krajské ředitelství policie Pardubického kraje mě zlatou medailí ocenilo v době, kdy jsem po téměř šestnácti letech ukončil pracovní činnost v Pardubicích a přemístil se do Všeobecné fakultní nemocnice v Praze. Bylo to vlastně poděkování pardubické krajské policie za naši dlouhodobou spolupráci.

Mohu se zeptat, kolik je vám let?

Letos mi bude padesát devět.

Soudním lékařem jste tedy více než polovinu svého života. Počítám dobře?

Soudnímu lékařství se věnuji od ukončení školy v roce 1991, takže ano, máte pravdu, dnes je to nějakých pětatřicet let.

Přál jste si být soudním lékařem odjakživa ?
Kdy přesně jste se pro tuhle profesi rozhodl?

Abych byl upřímný, měl jsem jasno už na základní škole. Moc mě bavila biologie, zajímala mě medicína, kriminalistika, což jsou obory, které soudní lékařství kombinuje. Od druhého ročníku na gymnáziu jsem byl jednoznačně rozhodnutý, že se opravdu chci vydat touto cestou a žádnou jinou. U rodičů, hlavně u otce, jsem ale tenkrát tvrdě narazil. Dokonce jsem po skončení školy byl donucen nastoupit na jeden rok na chirurgii.

Otec nesouhlasil s tím, aby se z vás stal soudní lékař?

Ne. Stejně jako já jsem byl skálopevně přesvědčený o tom, co chci dělat, bylo otcovým velkým přáním mít ze mě chirurga. Na jeden rok, respektive na nějakých deset měsíců, jsem tedy jeho požadavku vyhověl. Ale nebavilo mě to. Ten obor mi od počátku přišel hrozně nezajímavý.

Nezajímavý?

Mě na medicíně nejvíc lákalo takové to dokazování, pátrání, kriminalistické postupy a podobně, což se na chirurgii příliš nedělá. Na své jsem si v tomhle oboru přišel jen tehdy, když jsem jako mladý, začínající lékař sloužíval přes noc na příjmové ambulanci a ošetřoval pacienty po různých napadeních. Vyžíval jsem se v popisu jednotlivých poranění, jejich rozměrech, v určování, kam až dané rány zasahují. Doktor Hladík, který v té době dělal soudního znalce, mi tenkrát, když jsem mu jednu takovou lékařskou zprávu předával, řekl, že jsem znalecký posudek v podstatě vyhotovil za něj. Všechno bylo tak detailně popsané, že on už s tím neměl žádnou další práci.

To zní, jako byste měl soudní lékařství v krvi. Jako byste se pro svoje povolání narodil.

To nevím, ale pevně věřím, že se můj zápal odráží v kvalitě odvedené práce. Je totiž pravda, že máme i kolegy, kteří soudní lékařství nechtěli dělat, šli na něj z jiných důvodů, a je to na nich znát. Když člověku pro daný obor chybí nadšení, dřív nebo později se to zákonitě nějakým způsobem projeví.

Stalo se někdy, že byste o svém rozhodnutí pochyboval?
Nenapadalo vás třeba během studií, že ta práce není pro vás?

Samozřejmě jsem měl kolem sebe pár lidí, kteří nakonec směr, kterým se vydali, přehodnotili, ale to nebyl můj případ.

Nedělalo se vám třeba zpočátku špatně na pitevnách?

Ne. Mně se dělá špatně z porodů. V porodnici jsem dvakrát téměř omdlel, takže porodníka bych asi dělat nemohl. Ale nevadil mi pohled na krev, spíš šlo o ten pocit, že osoba, která je mi blízká, trpí. Určitě neplatí, že soudní znalci jsou v tomhle ohledu odolnější. Jiným mým kolegům se například běžně dělá špatně při odběrech krve, nebo když je do prstu kousne křeček.

Ale z mrtvol se vám nikdy špatně nedělalo.

Ne. Při mé práci se mi dodnes dělá špatně maximálně u soudu – z některých obhájců obviněných.

Co vaši spolužáci? Nestalo se někomu, že si na pohled nebo pach mrtvého těla nedokázal zvyknout, a byl nakonec nucen volbu povolání přehodnotit?

Setkal jsem se s případem, kdy jedna má kolegyně ještě na škole po příchodu na pitevnu omdlela. Byla to vůbec první pitva, které se účastnila. Po několika minutách se prostě ozvala rána a ona ležela na zemi. Ale zjevně tu špatnou zkušenost nakonec strávila, protože školu úspěšně dokončila a začala se soudnímu lékařství věnovat se vším všudy.

Kdybyste nemohl dělat soudní lékařství a musel se rozhodnout pro jiný obor, existuje něco, co by vás naplňovalo?

Jediné, co mě kromě soudního lékařství zajímalo, byla filmová kamera. To je asi jediný obor, u kterého si dovedu představit, že by mě bavil, a kdybych měl tu možnost a otec netrval na chirurgii, možná bych si zkusil dát přihlášku i na FAMU. Pořád ale platilo, že soudní lékařství pro mě bylo na prvním místě.

Co přesně tedy je náplní vaší práce?

Soudní lékaři posuzují obecně násilí – a to jak u živých osob, tak i u osob zemřelých. Hodnotíme následky, které poškozený utržil v souvislosti s trestným činem – jaká poranění utrpěl, jakými mechanismy byly jednotlivé rány způsobeny, tedy jak vznikly, hodnotíme jejich závažnost. Každé poranění musí být přesně a důkladně zdokumentováno. Na základě toho pak vyhotovujeme znalecké posudky pro orgány činné v trestním řízení. Zpravidla nás k případům přibírá Policie České republiky, občas se ale stává, že si nás vyžádá přímo i soud nebo státní zastupitelství. Výstup naší práce, znalecký posudek, následně v rámci trestního práva slouží u soudu jako takzvaný listinný důkaz, který si každý znalec při hlavním líčení musí umět také obhájit.

Takže posuzujete i živé osoby?

Ano. U živých osob se jedná o poranění, která vznikla například v důsledku rvačky, napadení, dopravní nehody, pokusu o vraždu a podobně. V takových případech vycházíme ze zdravotnické dokumentace (když je pacient ošetřen v nemocnici, tak si vyžádáme zdravotnickou dokumentaci a podle ní posuzujeme jednotlivá poranění) nebo provádíme přímo prohlídky poškozených (pokud jsou poranění čerstvá a stále se na těle pacienta vyskytují). Pozveme si je k sobě na ústav, kde všechno pečlivě zdokumentujeme. Ve spoustě případů ale bývá soudní znalec přibrán k případu až třeba po půl roce či více po trestném činu a v tu dobu už poranění bývají zhojená, takže nám opravdu nezbývá nic jiného než vycházet ze zdravotnické dokumentace. Totéž pak posuzujeme u zemřelých, pakliže k úmrtí došlo následkem trestného činu. Zde se ve znaleckých posudcích vyjadřujeme navíc také k příčině smrti nebo jestli je úmrtí v přímé souvislosti s konkrétním skutkem.

Zažil jste případ, kdy se vám takto podařilo prokázat, že si domnělá oběť způsobila zranění sama?

Vzpomenete si, co stálo v tom dopise?

Pokud se dobře pamatuji, zemřelá měla problémy ve škole. Byla obětí šikany.

Asi nejznámější sebevraždou poslední doby je případ Anety Rodové. Slyšel jste o něm?
Případně setkal jste se za svou kariéru s něčím podobně bizarním?

Vypracovával jste někdy posudek na zranění u živých lidí, kteří se snažili svoje zranění fingovat cíleně?

Přesně tak.

Jak to nakonec dopadlo?