Přeložila Jana Milotová

SAVING 6

Copyright © 2023, 2024 by Chloe Walsh

All rights reserved.

Translation © Jana Milotová, 2026

ISBN 978-80-284-1883-0

Tuto knihu věnuji svým dětem.
Těm na zemi i v nebi.

Poznámka autorky

Saving 6 je třetím dílem série Kluci z Tommenu a první knihou, v níž se děj věnuje Joeymu Lynchovi a Aoife Molloyové. Příběh má otevřený konec.

Některé události v této knize mohou ve čtenáři vyvolat silné negativní emoce; každý tedy musí uvážit, zda je ochoten si danou pasáž přečíst. Kvůli sexuálnímu obsahu, násilí, scénám určeným pro dospělé čtenáře, rozrušujícím tématům a explicitním výrazům je kniha vhodná pro čtenáře starší šestnácti let.

V knize jsou pro orientaci místo standardního číslování kapitol použity oddíly, školní roky a data.

Příběh se odehrává v jižním Irsku mezi lety 1999 a 2004 a obsahuje irský dialog, slang a fráze, které byly tehdy populární.

Děkuji, že jste se rozhodli vydat se se mnou na toto dobrodružství.

S láskou

Chloe xxx

Poznámky k výslovnosti

Aoif: Íf

Aoife: Ífa

Caoimhe: Kvíva

Gardaí: Gardí

Sean: Šón

Tadhg: Tájg

Předmluva

Nepoznala jsem zkázu, dokud nevstoupila do mého světa a nedala mi nahlédnout do svojí tváře.

Nepoznala jsem démony, dokud jsem nestála po jeho boku a nesledovala, jak bojuje s těmi nejděsivějšími monstry.

Nepoznala jsem zlomené srdce, dokud nezničil svoje tělo.

Nepoznala jsem bolest, dokud ode mě neodešel.

Nepoznala jsem…

Nepoznala…

PROLOG

30. SRPNA 1999

Byl jednou jeden kluk

JOEY

„Jediné, co musíš udělat, je držet se na uzdě a ovládnout ten svůj temperament. Jsi chytrý kluk. To zvládneš. Jen drž jazyk za zuby a nenech se vytočit žádnými nesmysly. Chceš, abych tam šel s tebou?“

„To určitě.“

„Je normální, že jsi nervózní, Joe.“

„Já nejsem nervózní.“

„A taky je normální, že máš strach.“

„Vypadám snad, že se bojím?“ zavrčel jsem, rozčilený jeho neustálým dohledem. „Nejsem malé dítě, Dare.“

„Já vím,“ připustil můj starší bratr, když jsme kráčeli po cestě do Ballylagginské střední školy – stejné, kam chodil každý všední den posledních šest let. On ji právě ukončil, já jsem tam právě nastupoval. „Jen potřebuju, abys tam neměl žádné problémy.“

„No jistě,“ odfrkl jsem si. „Oba moc dobře víme, že je mít budu.“

„Je to šance na nový začátek, Joey,“ řekl. „Ať už se na základce stalo cokoli, je to za tebou. Nenos si problémy s sebou.“

„Nic takového jako nový začátek neexistuje,“ odtušil jsem. „Jen jiná místa, ale se stejnýma sračkama.“

„Jsi moc mladý na to, abys byl tak cynický.“

„A ty moc chytrý na to, abys plýtval časem a dechem na tyhle povzbudivé řečičky,“ odsekl jsem mu. „Nejsem Shannon, kámo. Nepotřebuju, abys mě utěšoval a vodil za ručičku.“

„To je tak hrozné, že tě chci tvůj první den na střední škole povzbudit?“

„Tos mohl udělat už doma,“ připomněl jsem mu. „Nemusel jsi mě doprovázet až sem. Nejsem neschopný.“

„Jsi můj malý bratr.“

„Nikdy jsem nebyl malý, Dare.“

„Vždycky jsi tak soběstačný.“ Zakroutil hlavou a smutně se na mě usmál. „Možná jsem s tebou prostě chtěl ještě nějaký čas být.“

„Máme společný pokoj,“ odtušil jsem a přesunul si školní brašnu, těžkou jako tuna cihel, na druhé rameno. „Už tak spolu trávíme dost času.“

„Mám tě moc rád, Joe.“ Touhle větou mě vyvedl z míry. „Víš to, že ano?“

„Ty mě máš rád?“ Zastavil jsem se, otočil se a vzhlédl na něj. „Co ti sakra je?“

„Nic,“ odvětil tónem plným emocí. „Jen… potřebuju, abys to věděl.“

„Proč?“ zeptal jsem se. Jeho náhlé vyjádření náklonnosti mě znervóznilo. Nebylo namístě a netušil jsem, proč mi něco takového vůbec říká. „Děje se něco?“

„Nic.“ S úsměvem se natáhl a rozcuchal mi vlasy. „Nic se neděje, ty malý hajzlíku. Jen jsem ti to chtěl říct.“

„Dobře…“ Podezíravě jsem si ho prohlédl. Nebyl jsem si jistý, jestli mu věřím. „Ale jestli tě napadne mě před všemi těmi lidmi obejmout, kopnu tě do koulí.“

„Začínáš mutovat,“ zasmál se. „Můj malý bráška roste.“

„Na to, abych ti nakopal zadek, hluboký hlas nepotřebuju,“ odsekl jsem mu rozčileně.

Obrátil oči v sloup. „To je mi jasné, ty pískle.“

„To tady všechny holky nosí tak krátké sukně?“ Vyjeveně jsem sledoval, jak skupina holek vystupuje ze školního autobusu a pokračuje dál po chodníku před námi. „Beru to zpátky, Dare,“ usmál jsem se na bratra. „Myslím, že se mi na střední bude líbit.“

„To ať tě ani nenapadne,“ zasmál se Darren a šťouchl do mě loktem. „Ty holky jsou v šesťáku. Jsi pro ně malý prvňáček.“

„Už jsem ti říkal, že jsem nikdy nebyl malý,“ s mrknutím jsem mu odsekl a obrátil pozornost zpátky k nádhernému výhledu na holé nohy a pevné zadečky holek před námi.

„Nejsi trochu mladý na to, abys myslel na holky?“

„Je mi třináct.“

„Až v prosinci.“

„Vsadím se, že už jsem viděl víc koz než ty.“

„Ty máminy se nepočítají.“

Oba jsme se rozesmáli, což přimělo několik dívek před námi, aby se otočily.

„Panebože! Darren Lynch!“ vypískla jedna z blondýnek, věnovala mému bratrovi vřelý úsměv a došla přímo k němu. „Co tady děláš? Nedostal jsi loni v červnu tak tisíc bodů z maturity? Vsadím se, že ty šesťák opakovat nemusíš.“

„Ne, nemusím. Jen doprovázím svého mladšího bratra na jeho první den,“ odpověděl Darren a nechal se dívkou krátce obejmout. „A tebe bych se mohl ptát na totéž. Co tu děláš v uniformě Ballylagginské, když chodíš do Tommenu?“

„Já, ehm, přestoupila jsem. Šesťák si dodělám na Ballylagginské,“ odpověděla blondýnka napjatým tónem. „Je to, ehm, tak nějak pro dobro věci, víš?“

„Jistě.“ Bratr přikývl a v očích se mu objevil soucit, což mě šíleně zmátlo. „To chápu.“

„Jak se vůbec máš, Dare?“ Rychle odvedla rozhovor od toho, co je přimělo se na sebe významně podívat. Obrátil jsem oči v sloup a potlačil nutkavou potřebu začít se dávit. „Od toho víkendu jsme se neviděli.“

„Jde to,“ odpověděl a poškrábal se rozpačitě na zátylku. „Jen toho bylo hodně, víš?“

„Aha.“ Znovu se na sebe významně podívali. „Chápu.“

„Ale já ne,“ rozhodl jsem se do toho vmísit, protože proč sakra ne? „Nechcete mi vysvětlit, o čem to sakra melete?“

Můj bratr si odevzdaně povzdechl a oba nás představil. „Caoimhe, ten hubatý hajzlík je můj mladší bratr.“ Otočil se ke mně a ukázal na dívku. „Joe, to je Caoimhe Youngová. Asi jsi byl moc malý na to, aby sis ji pamatoval ze základky, ale její mladší sestra se kamarádí s Shannon.“

Prohlédla si mě modrýma očima a usmála se. „Tak ty jsi další Lynch v pořadí, co?“

„Zřejmě ano.“ Nenuceně jsem pokrčil rameny a otočil se zpátky k Darrenovi. „Už jsi skončil s tím vzpomínáním, nebo tady mám ještě dalších deset minut postávat?“

„Páni, Dare,“ řekla a zasmála se. „S tímhle budou problémy, co?“

„To mi povídej,“ odpověděl bratr s povzdechem. „Rád jsem tě viděl, Caoimhe.“ Chytl mě za zátylek a provlekl nás kolem skupinky holek dál po cestě ke škole. „Dávej na sebe pozor.“

„Ty taky, Dare,“ zavolala za námi. „Ještě si promluvíme.“

„Ještě si promluvíte?“ Zakroutil jsem hlavou a vyprostil se mu ze sevření. „Co tím sakra myslí?“

„Kdo ví,“ zamumlal Darren. „Víš, jaké holky jsou.“

„Ty ses s ní vyspal?“

„Cože?“ Zastavil se a otočil mě, abych se na něj podíval. „Ne, nevyspal. Proč se mě na to vůbec ptáš?“

„Nebuď takový netýkavka,“ zasmál jsem se a hravě ho strčil do hrudi. „Vím, že dřív jsi s holkami chodil.“

Darren si ztěžka povzdechl. „Takhle ne.“

„No, myslím, že se jí líbíš,“ řekl jsem a znovu se vedle něj dal do kroku. „Dívala se na tebe dost zaláskovaně.“

„Zaláskovaně.“ Darren se zasmál. „Jsi blázen.“

„Je to pravda,“ zasmál jsem se. „Divím se, že neomdlela, když tě spatřila.“ Odkašlal jsem si, přitiskl si ruku na čelo a napodobil holčičí hlas: „Ach, Darrene Lynchi. Bdím, či sním? Ztiš svůj překotný tlukot, srdce mé!“

„Jsi fakt nesnesitelný,“ zasmál se můj bratr.

„A ty zase černý kůň,“ oplatil jsem mu to a s mrknutím do něj dloubl loktem. „Číhá na tebe ve škole ještě nějaká blondýna, která čeká, až ti bude moct padnout k nohám? Protože já tě jich rád zbavím.“

„Už toho nech,“ smutně zakroutil hlavou. „Opravdu, takhle to není. Je to jen dobrá kamarádka.“

„Neboj, Dare. Já vím, že jsi gay. Jen si z tebe utahuju –“

„Ježíšikriste, Joey!“ zasyčel Darren a sevřel mi rameno. Rozhlédl se kolem nás s vytřeštěnýma očima plnýma paniky. Pak se znovu nadechl a zamumlal: „Ne tak nahlas, ano?“

„Proč to děláš?“ zeptal jsem se. Dobrou náladu jsem hodil za hlavu, setřásl ze sebe jeho ruku a cítil, jak se ve mně vzmáhá vztek. „Proč před ostatními tajíš, kdo jsi?“

Zakroutil hlavou a v modrých očích se mu objevil výraz plný bolesti. „Joey.“

„Ne, je to blbost, Dare,“ zatlačil jsem na něj. Nechtěl jsem to nechat jen tak být. „Nestydím se za tebe a ty bys taky neměl.“

„Však já se nestydím,“ odpověděl tiše.

„To je dobře,“ odsekl jsem mu. „Protože nemáš za co.“

„Jo, ale podle táty ano.“

„Na tátu se vykašli,“ zavrčel jsem. „To on by se měl stydět, ne ty.“

„Uvědomuješ si, že být v téhle zemi gay bylo ještě před šesti lety trestné?“

„Jo, stejně jako kondomy a jakákoli jiná forma antikoncepce,“ zavrčel jsem. „Což jen dokazuje, že zákony jsou blbost.“

„Joe…“

„Tahle země je zaostalá, Darrene. To přece víš,“ namítl jsem. „Jo, už se to zlepšuje, ale oběma nám je jasné, že základy, na kterých jsou naše zákony postavené, mají mnohem míň společného se zdravým rozumem než s náboženstvím.“

„Vážně se o tom teď nechci bavit, Joe.“

„Já zase nechci vidět, jak tady chodíš se staženým ocasem, když k tomu nemáš důvod,“ namítl jsem. „Je to blbost, Darrene. Každé slovo, co ten chlap vypustí z úst, je naprostá kravina. Tak si to neber k srdci. Táta žije v hlubokém středověku, tak mu nedovol, aby tě tam stáhl s sebou.“

„Co chceš, abych udělal, Joey?“ zeptal se unaveně. „Vyříkal si to s ním pěstí?“

Ano. „Zvládl bys to.“

„Ne, nezvládl,“ odpověděl. „Krom toho, ne každý problém se musí řešit rvačkou.“

„V našem životě ano,“ namítl jsem naštvaně. „Tak se nauč prát a dej si sakra záležet na tom, abys byl ten největší ras všude okolo.“

„Jako ty, pískle?“

„Možná nejsem zrovna největší,“ připustil jsem neochotně. „Ale vždycky mám ty nejostřejší zuby.“

„Takže je to jako s Davidem a Goliášem?“

Přikývl jsem. „Přesně tak.“

Darren mi věnoval zvláštní pohled. „Abych pokračoval s tvým psím přirovnáním – podle tebe tedy žijeme ve světě, kde je člověk člověku vlkem?“

„To netvrdím jen já, Dare. Je to fakt.“

„Víš,“ řekl smutným tónem. „Přemýšlím, jestli tě ta tvoje kuráž zachrání, nebo zničí.“

„Je mi jedno, jak to se mnou dopadne,“ pokrčil jsem rameny. „Stejně na tom nezáleží.“

„To není pravda,“ namítl. „Nemůže ti to být jedno.“

„Ale ano,“ suše jsem se zasmál. „Opravdu může.“

„Potřebuju, aby ti na něčem začalo záležet, Joey.“

„Však záleží,“ zabručel jsem. „Záleží mi na tobě, Shan, Tadhgovi a Olliem –“

„Potřebuju, aby ti začalo záležet na sobě, Joe –“

„Kurva.“

Přesně v tu chvíli můj pohled spočinul na vysoké blondýnce s andělskou tváří, která seděla na zdi u vchodu do školy. Prudce jsem se zastavil.

„Co je?“ zeptal se Darren a rozhlédl se kolem nás. „Hoří snad někde?“

Pohled na dívku mě úplně omráčil a opustila mě veškerá snaha o další konverzaci s bratrem. Ukázal jsem na ni a sledoval, jak všude kolem ní ve větru poletují její dlouhé světlé vlasy.

„Tu neznám,“ poznamenal můj bratr. „Nejspíš bude chodit do prváku.“

Vypadala líp než jakákoli jiná holka, kterou jsem kdy viděl. Díval jsem se, jak cucá lízátko Chupa Chups, pohupuje dlouhýma nohama a vůbec se nezajímá o kluka, který se s ní pokouší zapříst rozhovor.

„Ježíšikriste,“ prudce jsem vydechl. „Je mi jedno, jestli jsi gay, nebo ne. Nemůžeš popřít, že ta holka je to nejhezčí, co jsi kdy spatřil.“

Najednou se na mě podívala. Ve chvíli, kdy se naše oči setkaly, jsem ucítil, jak se mi v hrudi prudce svírá srdce.

Do prdele.

Čekal jsem, že se začervená a odvrátí pohled, ale neudělala to. Místo toho naklonila hlavu na stranu a prohlédla si mě podobně, jako jsem to udělal já. Povytáhla obočí, pomalu si vyndala lízátko z pusy a s očekáváním se na mě podívala.

Pohledem jsem tázavě přelétl k tmavovlasému klukovi, který se pořád snažil upoutat její pozornost, což se mu ani trochu nedařilo. Pak jsem se znovu vrátil k její tváři. Vyzývavě zvedla bradu a pohlédla na mě způsobem, který říkal: Tak na co čekáš?

Do háje.

Na co jsem čekal?

„Jen klid, bráško,“ zachechtal se Darren a násilím mě odtáhl k hlavní budově a pryč od blondýnky. „Je hezká, ale nesázej na jediného koně. Slibuju, že ve tvém ročníku bude dalších padesát holek, které budou stejně krásné.“

O tom fakt pochybuju.

„Nechci padesát dalších holek,“ odpověděl jsem. Když jsem se otočil, všiml jsem si, že mě pořád pozoruje. „Chci tuhle.“

„Ach, být tak zase v prváku.“ Darren mě se smíchem vlekl za sebou, dokud mi dívka nezmizela z dohledu. „Jestli jsem tě za těch dvanáct let nenaučil nic jiného, pamatuj si tohle: zachovej si chladnou hlavu, nos zaboř do knih, ruce přikládej k dílu a srdce si chraň před holkami, které vypadají takhle.“

„Jak?“

„Jako by ti ho měly zlomit.“

„Takže jinými slovy bych měl příštích šest let na střední žít jako kněz,“ zabručel jsem, a když jsme došli ke škole, vytrhl jsem se mu. „Už se hrnu.“

„Hele, já to tak udělal,“ zasmál se bratr, kterého moje znechucení zjevně pobavilo. „Mně se to osvědčilo.“

„Protože jsi fakt blázen,“ namítl jsem. „Vážně, Dare. Je zázrak, že jsme vůbec příbuzní.“

„No, ale jsme,“ připomněl mi. Pak mě k sobě přitáhl a objal mě. „Vždycky budu tvůj brácha, ať se děje, co se děje, jasné? Nikdy na to nezapomeň.“

„Co jsem ti říkal?“ zasyčel jsem a odlepil se od něj dřív, než někdo uvidí, jak tady objímám svého bratra. „Měl bych udělat, co jsem slíbil, a kopnout tě za to do koulí.“

„Dávej na sebe pozor.“ Zatímco sledoval, jak se na něj mračím, jeho hlas byl plný emocí. „Mám tě moc rád.“

„Ježíši, přestaň už s těmi kecy o lásce,“ zabručel jsem. Bylo to fakt trapné. „Nastupuju na střední, kreténe, neposíláš mě do války.“

Ztuhle přikývl. „Já vím.“

Vyvedl mě tím z rovnováhy. Ostražitě jsem si ho prohlédl, ale pak jsem jen zakroutil hlavou a vydal se směrem ke vchodu.

Zastav se.

Nechoď tam.

Něco je špatně.

Otoč se zpátky.

Něco tu nesedí.

„Dare?“ Nejistě jsem se otočil a všiml si, že už odchází. „Uvidíme se po škole, ano?“

Bratr mi neodpověděl.

„Dare?“

Ani se neotočil, aby se na mě podíval.

„Darrene?“

Místo odpovědi si nasadil kapuci a pokračoval v chůzi.

„Tak co, to tě ten kluk hlídá, nebo máš vlastní rozum?“ ozval se najednou dívčí hlas. Jakmile jsem se otočil, všiml jsem si, že přede mnou nestojí nikdo jiný než blondýnka ze zdi – a ať se propadnu, jestli zblízka nevypadala ještě líp.

Darrenovo podivné rozloučení se mi úplně vypařilo z hlavy a soustředil jsem se jen na tvář, která ke mně vzhlížela. Blondýnka měla vysoké lícní kosti, růžové našpulené rty, velké zelené oči a vlasy jako z časopisu. Byla to ta nejhezčí holka, jakou jsem kdy viděl. „Rozhodně mám svůj rozum.“

„Před chvilkou sis mě prohlížel,“ prohlásila nenuceně a já zůstal zírat do jejích zelených očí.

„To je pravda.“

„Ale šel jsi dál.“

Přikývl jsem jako idiot. „Ano.“

„Už to nedělej.“

To mě poser. „Neudělám.“

Ještě jednou si mě prohlédla a pak souhlasně přikývla. „Jsi fakt hezký.“

Do prdele. „Ty taky.“

„Hmm,“ usmála se. „Takže, máš nějaké jméno, kluku se svým vlastním rozumem?“

„Záleží na tom?“ zeptal jsem se. Potřeboval jsem znovu získat pevnou půdu pod nohama, kterou jsem před touhle sebevědomou holkou ztratil. „Oba víme, že mi ještě dneska budeš říkat ,zlato‘.“

Olízla si rty, aby zamaskovala úsměv. „Opravdu?“

Přistoupil jsem k ní blíž. „Nebo snad ne, bloncko?“

Konečně se usmála, a byl to nádherný pohled. „Chápu, kuráž ti rozhodně nechybí.“

Pousmál jsem se. „Díky.“

„Jmenuju se Aoife,“ zasmála se a natáhla ke mně ruku.

„Joey,“ odpověděl jsem a vzal ji za ni.

„Joey.“ Naklonila hlavu na stranu a bez náznaku ostychu si mě prohlédla. „To jméno se k tobě hodí.“

„To samé bych mohl říct o tobě,“ odpověděl jsem. „To tvoje znamená, že záříš a jsi krásná, ne?“

Zazubila se. „V irštině se vyznáš.“

Jo, irsky jsem uměl, ale zas až tak dobře ne.

Na základce jsem měl ve třídě holku jménem Aoife, co neustále mlela o tom, jak se jmenuje po irské královně-bojovnici, která se krásou vyrovnala Heleně Trojské.

To jsem ale téhle Aoife prozradit nehodlal.

Ne, když jsem si u ní potřeboval šplhnout.

„Do jaké třídy budeš chodit?“ zeptala se a vytáhla z kapsy krátké plisované sukně složený rozvrh. „Já jsem v první C.“

Vůbec jsem netušil.

Narovnal jsem zmuchlanou kouli papíru, která kdysi bývala mým rozvrhem. Když jsem si na stránce přečetl slova První ročník C, byl jsem bez sebe štěstím. „Já taky.“

Byla v mojí třídě.

Možná se na mě konečně usmálo štěstí.

„Takže jsi stejně průměrný student jako já,“ zasmála se. „Mého bratra zařadili do první A – třídy pro chytráky.“

„Ty máš dvojče?“

Přikývla. „Je to trest za moje hříchy.“

„Takže jsme ve třetí nejchytřejší třídě?“

„Nebo druhé nejhloupější,“ zasmála se. „Podle toho, jak se to rozhodneš brát.“

„Proč? Do kolika tříd nás rozdělili?“

„Do čtyř.“

„Ježíši. To o nás nevypovídá nic moc dobrého, co?“

„Ne,“ usmála se na mě. „Moc ne. Na jakou jsi chodil základku?“

„Do Svatého srdce,“ odpověděl jsem. „Ty?“

„Do Svaté Bernadety,“ ušklíbla se. „To je ta –“

„Dívčí základka za městem, kterou vedou jeptišky?“ Soucitně jsem sebou trhl. „Ty máš teda smůlu, co?“

„Přesně tak. Osm let u jeptišek. Copak nevidíš moji svatozář?“

„No jo, úplně mě oslepuje.“

„Podle sestry Alfonsové bych měla pokračovat ve vzdělávání v ryze dívčím prostředí,“ zamumlala s šibalským úsměvem. „Zjevně mám v sobě divokou povahu a obdiv k mužské anatomii, kterou ze mě žádná modlitba nedokáže vymýtit.“ Obrátila oči v sloup. „To všechno jen proto, že když nám promítaly film, řekla jsem, že kluk, co v něm hraje Ježíše, je nádherný.“

Povytáhl jsem obočí. „Nádherný?“

„Co? Vždyť byl.“

„Podle všeho bys měla trávit míň času na kolenou při modlení a víc –“

„Neříkej to,“ varovala mě a natáhla ruku, aby mi zakryla ústa.

„S exemplářem mužské anatomie,“ zasmál jsem se a odlepil si její prsty od rtů.

„Takže bych měla trávit víc času s mužskou anatomií obecně?“ zeptala se a naše prsty se spolu samovolně propletly. „Nebo jen s tebou? Protože můžu říct, že na mě mužská anatomie, co stojí přede mnou, udělala dost silný dojem.“

„Chceš mi tím naznačit, že nemáš žádného kluka?“

„Ne, chci ti naznačit, že kluka mít budu, až si o to řekneš.“

„Ježíši.“ Zrychlil se mi tep. „Ty se nedržíš pozadu, co?“

Mrkla na mě a sundala si z ramene školní batoh. „To by přece bylo dost nudné.“

Tahle holka mě naprosto vyváděla z míry. Vzal jsem do ruky tašku, kterou mi podala, a přehodil si ji přes volné rameno.

„A je to,“ souhlasně přikývla a zasněně se zahleděla na zářivě růžový batoh na mém rameni. „To by mělo stačit.“

„Stačit na co?“

„Jako varování pro ostatní holky.“

Zvedl jsem obočí. „Právě sis mě označila svojí taškou?“

„Přesně tak,“ odpověděla a sladce se na mě usmála. Pak se otočila a pyšným krokem se vydala směrem ke škole. „Tak pojď, zlato.“

Zasmál jsem se, protože co jiného jsem mohl dělat?

Už teď jsem měl takové tušení, že za touhle holkou se pořádně naběhám.

I tak jsem si za ní ale pospíšil.

PRVNÍ ROČNÍK

30. LISTOPADU 1999

Strašidla pod postelí

JOEY

Se zvukem tlukotu vlastního srdce v uších jsem se soustředil na podlahu ložnice a na svůj dech, na praskliny v lištách a čerstvou díru v ponožce – na cokoli kromě zmrda, který mi bušil na dveře a požadoval, abych ho vpustil dovnitř.

„Otevři ty dveře, kluku, nebo ti ukážu, jak se chovat!“

„Jsi zbytečnej malej kripl, stejně jako tvůj bratr.“

„Teď už nejsi takovej chlapák, co, ty sráči!“

„Vylez sem, ty malej kokote, než rozbiju ty zasraný dveře!“

Srdce mi bušilo v hrudi. Každý centimetr mého těla byl zmlácený a pohmožděný, a i když jsem věděl, že moje máma je tam a je bezmocná, upřímně jsem neměl sílu na další kolo s chlapem, kterého si vzala za muže. Ne, když mě dnes večer tak snadno porazil.

Polkl jsem krev, která mi stékala do krku, otočil hlavu na stranu a zvážil svoje možnosti.

Bojovat.

Umřít.

Utéct.

Umřít.

Někomu to říct.

Umřít.

Schovat se.

Umřít.

Umřít.

Poté, co jsem sobecky strávil množství času přemýšlením o tom, že si podříznu žíly, jsem zavřel oči a napjal všechny svaly. Celé tělo se mi rozechvělo napětím.

Nedělej to, kámo.

Ještě nenadešel tvůj čas.

Nedopřej mu tu satisfakci, že odejdeš.

Mysli na ostatní.

Zoufale jsem se pokusil odvést svoji pozornost od pokušení. Zadržel jsem dech a soustředil se na to, proč odsud nemůžu utéct.

Proč tu musím zůstat.

Shannon. Tadhg. Ollie…

Moje mysl se pomalu smířila s tím, že nemůžu nechat tři nevinné děti s monstry, která nás zplodila. Cítil jsem, jak se mi uvolňují svaly, což mě ještě víc uvrhlo do deprese.

Uvěznilo mě to…

V duši mi vzklíčila zášť a moje mysl se upřela na jednu jedinou tvář.

Na jedno jméno.

Ať mi Darren políbí prdel za to, že mě v tom nechal samotného.

Máma plakala ve svém pokoji, její šaty byly rozházené po celé místnosti. Připravil ji o poslední zbytky důstojnosti, a já pro ni nemohl nic udělat.

Stejně jako minule jsem ji nedokázal ochránit.

Stejně jako tolikrát předtím jsem ho nedokázal zastavit.

Hluboký hlas mého otce se rozléhal po stěnách ložnice a výhrůžky, kterými mě pozdě do noci častoval, se pomalu proměnily ve frustrované vrčení, a nakonec v opilecké nadávky.

„Zasranej hajzl“ bylo to poslední, co jsem od něj slyšel, než se jeho těžké kroky neohrabaně vzdálily od mých dveří.

O pár minut později jsem jeho hlas znovu zaslechl – tentokrát na druhém konci chodby, kde se moje matka opět stala terčem jeho alkoholem podníceného výbuchu vzteku.

Natáhl jsem se po budíku na nočním stolku a zamžoural na něj ve snaze rozeznat čas pouze podle matného světla pouliční lampy za oknem.

02:34.

Do prdele.

Položil jsem budík zpátky na noční stolek, frustrovaně vydechl, zabubnoval si prsty o hruď a pokusil se uklidnit.

To však nebylo ani trochu snadné.

Dnes v noci ne.

Protože Darren byl pořád pryč a on pořád tady.

Jediný člověk, na kterého jsem se v takových chvílích – v takových nocích – spoléhal, odešel bez jediného ohlédnutí.

Mělo mi to dojít. Viděl jsem ho odcházet.

Táta nikdy Darenna nebil tak jako mě.

Byl prvorozený, zlatý chlapec. Já byl jen náhradník.

Darren dostával facky otevřenou dlaní. Já rány pěstí.

Darren byl diplomat. Uměl našeho otce uklidnit líp než kdokoli jiný a přivést ho k rozumu – tedy, většinou.

Upřel jsem pohled na jeho prázdnou spodní palandu, od jeho odchodu nedotčenou. Cítil jsem, jak mě zaplavuje známá vlna hořkosti, která s sebou odnášela další kousek mého dětství.

Proboha, právě jsem začal chodit do prváku a třináct mi bude až za měsíc. Jakou šanci jsem měl proti chlapovi dvakrát většímu než já?

Žádnou. Darren to věděl, a přesto mě tu nechal bezbranného.

Bylo mi dvanáct a byl jsem vojákem v první linii války, která zuřila u mě doma. Nepřítel, proti kterému jsem stál, byl větší a silnější, a můj spojenec mě opustil, když jsem ho nejvíc potřeboval.

Prvních pár dní po náhlém odchodu mého staršího bratra jsem napjatě čekal a modlil se, aby to všechno nějak přešlo a Darren se vrátil domů.

Bylo to naprosto netypické.

Nikdy se nemodlím.

Ale když jsem se večer vrátil domů ze svého prvního dne na střední a zjistil, že je pryč, přistihl jsem se, jak tiše šeptám přísahy a sliby chlápkovi na nebesích a nabízím mu všechno, co mě napadá, výměnou za bezpečný návrat mého bratra.

Mého spojence.

Moje modlitby zůstaly nevyslyšeny a za uplynulé týdny jsem prohrál víc bitev, než jsem si mohl dovolit.

Znechucovalo mě, že se schovávám za zamčenými dveřmi a musím potlačit svoji pýchu. V hloubi duše jsem věděl, že kdybych teď znovu vyšel ze dveří, znamenalo by to podepsat si vlastní rozsudek smrti.

V tu chvíli se mým pokojem rozlehl hlasitý vzlykot. Potlačil jsem zavrčení a praštil hlavou do dveří, o které jsem se s pálkou v ruce opíral.

„Neposlouchej to,“ poručil jsem svému sourozenci – ani jsem netušil, kterému z nich, protože všichni tři, kteří ještě zůstali v téhle díře, se právě schovávali pod mojí peřinou. „Ignoruj ho.“

„Když já se bojím, Joe,“ zavzlykal Tadhg a vykoukl zpod peřiny na horní palandě. „Co když zase ubližuje mamince?“

„Neubližuje,“ odsekl jsem. Musel jsem svému šestiletému bráškovi zalhat. „Je v pohodě. Teď už spi.“

„Já nemůžu,“ vysoukal ze sebe.

„Musíš,“ zašeptala moje desetiletá sestřička. „Víš, co se stane, když zjistí, že jsme vzhůru.“

„Sklapni, Shannon,“ zakňoural Tadhg. „Já se bojím…“

„Já vím, Tadhgu,“ pokračovala tiše a vykoukla zpod peřiny s naším tříletým bráškou Olliem schouleným na klíně. „Proto musíme být potichu.“

„Všichni musíte jít kurva spát,“ rozkázal jsem a ujal se role ochránce, do které mě okolnosti vtlačily. „Nic se vám nestane. Mámě se taky nic nestane. Nikomu se nic nestane. Všechno je kurva v pohodě.“

„Ale co když jí zase ubližuje?“

Neměl jsem pochyb o tom, že ano, skutečně jí zase ubližuje. Problém tkvěl v tom, že jsem s tím nemohl nic dělat.

Bůh ví, že jsem se snažil.

Zlomený nos, který jsem si večer vysloužil, dokazoval, jak málo jsem zmohl proti zvířeti, kterému jsme říkali otec.

Tadhg a Shannon naštěstí zřejmě nechápali, jakým způsobem ubližuje naší matce. Já naopak v deseti letech pochopil význam slova znásilnění.

Nebylo to poprvé, co jsem ho viděl, jak ji k tomu nutí. Ani poprvé, co jsem to slovo slyšel v rozhovoru. Ale bylo to poprvé, co se mi podařilo spojit to slovo s činem a pochopit, co se mojí matce vlastně děje.

Pochopit, co ji ta bestie nutila přijmout do jejího neochotného těla.

Opakovaně.

Moje intervence byla marná a skončila tím, že mě matka – zbitá na podlaze v kuchyni, pohmožděná, zakrvácená a od pasu dolů nahá – vyhnala z místnosti. Očima mě obviňovala z něčeho, nad čím jsem neměl žádnou kontrolu. Ještě dřív mi ale otec uštědřil pár pořádných ran na moje předpubertální tělo.

Moje odhodlání mlčet o tom, co se doma dělo, zesílilo ještě víc.

Věděl jsem, že když jsme strávili šest měsíců v pěstounské péči, Darrena sexuálně zneužívali. Slyšel jsem o tom dost – a cítil se kvůli tomu dost provinile –, abych věděl, že musím držet jazyk za zuby a nechat si soukromé záležitosti naší rodiny pro sebe.

„Pamatuj si, Joey, pamatuj, že ať už tě táta dostane do jakékoli situace, nikdy to nebude horší než tohle…“

„Myslíš, že je to doma zlé? Nevíš, jaké máš sakra štěstí…“

„Ty jsi u své pěstounské rodiny dostal zmrzlinu a dort, zatímco mě zničili…“

„Ve srovnání se mnou si nemáš na co stěžovat. Měl jsi to snadné, tak se přestaň tolik litovat…“

„Víš, co se děje v pěstounských domovech? Chceš, aby Tadhg skončil stejně jako já? Chceš to pro Shannon? V tom případě drž hubu. Nic v tomhle domě není tak špatné, aby se tam kdokoli z nás musel vracet. Nic…“

Jakmile jsem to viděl na vlastní oči, věděl jsem, že nikdy nedopustím, aby se moji sourozenci dostali do situace, kdy by se jim to mohlo přihodit.

Radši bych umřel – a to nebylo žádné dramatizování.

Myslel jsem to vážně.

Mnoho let poté jsem v noci nespal. Neodvážil jsem se. Ty zvuky – ty zasrané zvuky, které ze sebe vydávala – se mi vryly do paměti a opakovaly se mi v hlavě jako smyčka duševní destrukce. I když při tom zůstala zticha, byl jsem nervózní. Ticho mě rozrušovalo téměř stejně jako její výkřiky.

Protože výkřiky znamenaly, že ještě dýchá. Ticho mohlo znamenat, že už je mrtvá.

Vzpomínám si, jak jsem ležel ve svém pokoji podobně jako dnes v noci. Byl jsem napjatý a snažil se zaslechnout každé vrznutí matrace a nechutné hekání a sténání vycházející ze zavřených dveří na druhém konci chodby.

Vždycky se mě zmocnila panika. V devíti případech z deseti jsem vyskočil z postele a stál na stráži před ložnicí svojí sestry. Bál jsem se, že má něco, co by zvíře jako náš otec nakonec mohlo přijít hledat.

Dokud jsme byli všichni pohromadě pod jednou střechou, aspoň jsem ji mohl chránit – mohl jsem je chránit všechny. Mohl jsem na sebe vzít část jejich bolesti a dopřát jim alespoň zdání dětství.

Kdybych o tom někomu řekl, dostali bychom se do péče. A kdybychom se dostali do péče, s velkou pravděpodobností by nás rozdělili. A kdyby nás rozdělili, nemohl bych je chránit před predátory, před jejichž všudypřítomností mě Darren varoval.

Pouhá myšlenka na to, že by se něco stalo Shannon, Olliemu nebo Tadhgovi, mi naháněla husí kůži a zavírala mi ústa.

Dokázal jsem snášet tlak. Rány. Jeho alkoholem podnícené výbuchy. Dokázal jsem snášet všechno, pokud to znamenalo, že oni nemusí.

Jako posvátnou přísahu krví jsem si v duchu znovu potvrdil slib, který jsem složil noc poté, co Darren odešel – že budu chránit svoje bratry a sestru vším, co mám. Nikdy nedopustím, aby je otec bil jako mě a zneužíval jako naši matku nebo aby byli znesvěceni jako náš bratr.

Všechno, co jsem v sobě měl, využiju k tomu, abych je chránil a bránil. Nikdy se jim nic nestane. Nikdy nebudou muset sedět za zabarikádovanými dveřmi ložnice s pálkou v ruce. Budu tu, abych to udělal za ně.

Věděl jsem, jaké to je, když mě opustí můj ochránce, a nikdy nedopustím, aby se to stalo i jim. Jo, ať se Darren smaží v pekle za to, že nechal naše bratříčky a sestřičku, aby se sami bránili proti monstru. Ať se smaží v pekle za to, že ze mě udělal otcův hlavní boxovací pytel.

To jsi byl vždycky, kámo…

Když už jsme u toho, nejradši bych se vykašlal i na střední. Můj pohled sklouzl k neotevřené školní tašce, která obsahovala hromadu domácích úkolů. Neměl jsem ani nejmenší úmysl dokončit sračky, které mi učitelé zadali. Jejich názor na mě byl tou poslední věcí, která mě trápila.

Jo, dalo se s jistotou říct, že střední škola byla další propadák.

Podle mého nového ředitele, pana Nyhana, jsem vznětlivý a nereaguji na autority. Kdyby musel snášet byť jen polovinu toho, co já, sám by na autority taky nereagoval.

Kretén.

Bavilo mě ho vytáčet.

Důvod, proč jsem ho tak nenáviděl, byl jednoduchý: Kdysi hrál hurling s mým otcem.

Hurling.

Projel mnou záchvěv.

Hurling byla moje spása i živoucí noční můra.

Otec mě nutil hrát od čtyř a já se bál, že ta tíha padne i na Tadhgova bedra. Tak jako padla na ta moje, když s ním skončil Darren. Proto jsem se nutil pokračovat.

A byl jsem dobrý.

Byl jsem lepší než můj otec i Darren a myslím, že to ho přimělo mě nenávidět ještě víc. Znamenalo to, že nejsem úplně k ničemu, jak mi neustále připomínal.

Zmrd jeden.

Právě kvůli takovým myšlenkám a zkurveným nocím jako tahle jsem přijal nabídku Shanea Hollanda, kluka z Ballylagginské o pár let staršího než já. V páté třídě mi nabídl můj první šluk trávy. Když mi slíbil, že mi to uklidní rozbouřenou mysl a pomůže mi to usnout, nasál jsem tu sračku tak hluboko do plic, až jsem se při tom málem udusil.

A víte, co se stalo?

Fungovalo to.

Ten večer jsem přišel domů a spal jako mimino, blaženě jsem nevnímal za svými zamčenými dveřmi. Po první noci nepřerušovaného spánku za několik let jsem tomu okamžitě propadl a rozhodl se, že tráva je pro mě to pravé.

Po trávě jsem se dokázal uvolnit líp než kdy předtím. V noci jsem mohl zavřít oči a neslyšet v hlavě ji.

Měl jsem klid.

Minulou sobotu jsem se po práci na pár hodin sešel s Shanem a několika staršími kluky ze školy. Většinu z nich jsem už znal, protože jsme vyrostli ve stejné oblasti. Všichni byli celkem neškodní – tedy alespoň většina z nich.

Nebyl jsem tak naivní, abych věřil, že Shane a jeho kreténští kámoši jsou moji přátelé. Jen mi nabídli únik od toho největšího kreténa v mém životě.

Mého otce.

Krom toho byla představa, že se zhulím, mnohem lákavější než ta, že dostanu nakládačku od táty za to, že jsem během ranního zápasu zkazil odpal z pětašedesáti metrů – což je v hurlingu ekvivalent rohového kopu.

Tak jsem se chopil příležitosti a na noc utekl.

Aby to všechno přestalo…

Následujícího rána se strhla pekelná bouře, když se na moji noční výpravu přišlo, ale já toho ani trochu nelitoval. Nepamatoval jsem si, jak jsem se dostal domů. Byl jsem moc vyřízený z kombinace trávy, ďáblova suku a prášků, abych si toho všiml.

Nebo aby mi na tom vůbec záleželo.

Sakra, udělal bych to znovu bez váhání, kdybych se tak mohl na pár hodin osvobodit od reality svého života – osvobodit se od nich.

Ježíši, kéž bych si tak mohl zakouřit teď…

„Myslím, že jí zase ubližuje,“ zachroptěl Tadhg a vytrhl mě z myšlenek. Vzduchem se k nám donesl zvuk bolestného nářku naší matky, následovaný divokým hekáním.

Jo, já vím, že jo. „Tak naposledy – on jí neubližuje.“

„Víš to jistě?“

Ne. „Jo.“

„Přísaháš?“

Ne. „Jo.“

„Díky, že jsme mohli jít k tobě, Joe.“

„Není zač.“

„Chceš se sem k nám vmáčknout?“

A nechat se v noci pochcat dvěma třetinami z vás? „Ne, díky.“

„Určitě nechceš –“

„Jdi spát. Hned.“

Nálada se mi zhoršila. Nechal jsem svoje myšlenky zabloudit zpátky k Darrenovi a uložil se ke spánku se záští, svojí jedinou společnicí – a pálkou.

Zmrd jeden.

14. ÚNORA 2000

Kohokoli, jen ne ji

JOEY

„Nakonec jen takhle spojíš dráty a je hotovo,“ vysvětlil mi ve čtvrtek večer po škole Tony Molloy a podal mi kleště na dráty.

Motor auta, které opravoval, se rozburácel.

Usmál jsem se. „To je fakt šílený.“

Zvedl šedivějící obočí. „Ukazuju ti to jen pro případ nouze, ne pro půlnoční projížďky nebo podobný blbosti, co tady mladí kluci dělají.“

„Jasně.“

„Podej mi ten fázový tester.“

Zvědavě jsem ho poslechl. Vstřebával jsem všechno, co mě učil, a byl mu nesmírně vděčný za to, že mi loni podal pomocnou ruku – i když to znamenalo, že se ze mě stal Tonyho poskok.

Tankování benzínu na dvorku vedle servisu nebylo zrovna vzrušující, ale zjistil jsem, že mě baví pracovat na motorech. Víc než jen baví – bylo to přesně to rozptýlení, co jsem potřeboval.

Plat nebyl nijak závratný – pět liber za hodinu –, ale byl jsem moc mladý na to, abych dostal legální práci. A navíc moc horkokrevný, abych si ji udržel.

Nemohl jsem si pomoct. Měl jsem problém držet se na uzdě. Vztek, který se ve mně hromadil, kdykoli jsem se dostal do sporu nebo narazil na nějakého debila, který se se mnou chtěl hádat, byl nekontrolovatelný.

Něco uvnitř mě vyžadovalo, abych se bránil – bez ohledu na to, jak malý nebo nepodstatný ten spor byl. Nedokázal jsem se ovládnout. Připadal jsem si, jako by mi pod kůží žil démon, který už dostal příliš ran a odmítal přijmout další.

Krom toho – úleva na tváři mojí matky, když jsem jí každý pátek večer odevzdával výplatu, za to stála. Kdybych mohl sundat jen trochu tíhy z jejích křehkých ramen, na něž se svalila zodpovědnost kvůli tomu zbytečnému zmrdovi, kterého si vzala a který si odmítal najít práci, rád budu dřít za pět liber na hodinu.

Bral jsem všechny hodiny, které mi nabízeli. Téměř každý večer jsem po škole pracoval až do devíti nebo deseti večer, a pokud jsem nepotřeboval pár hodin volna na zápasy, byl jsem tam i v sobotu.

„Jak to jde ve škole, chlapče?“ zeptal se Tony a vstal. „Doufám, že se po tom podmínečném vyloučení z minulého týdne držíš na uzdě?“

Škola mě nebavila a můj šéf to věděl. Nenáviděl jsem ji z celého srdce, ale když jsem zvážil svoje možnosti, klidně bych tam i žil – nebo tady –, kdyby to znamenalo, že nemusím jít domů.

„To jsem ti už říkal,“ odpověděl jsem a následoval Tonyho do kanceláře, která sloužila zároveň jako místnost pro personál. „Ten hajzl Rice překročil hranici.“

„A ty jsi ho za ni velmi ochotně zase vrátil,“ zamyslel se Tony. Zapnul varnou konvici a ukázal na můj monokl. „Pokud budeš chodit do práce takhle, vyděsíš všechny staré babky, které si sem přijdou pro benzín.“

Pokrčil jsem rameny.

„Víš, Joe, opravdu se musíš naučit zachovat si chladnou hlavu,“ pokračoval a nalil nám dva hrnky čaje. „Taková výbušná povaha z tebe dělá přítěž, chlapče. Bude tě to v životě brzdit.“

Nebo mě to udrží naživu dost dlouho na to, abych vyrostl a vypadl z tohohle města.

„Možná,“ přitakal jsem a přejel si jazykem po čerstvě zahojené trhlině na spodním rtu.

„Už teď tě to brzdí,“ řekl a podal mi jeden hrnek. Pak se pustil do jedné ze svých častých povzbuzujících řečí o tom, jak velký mám potenciál.

Posadil jsem se na židli naproti němu, napil se z hrnku a přestal jeho hlas poslouchat. Ve správných momentech jsem ale nezapomněl přikyvovat a souhlasit. Každé slovo už jsem slyšel, ale hluboko uvnitř jsem věděl, že Tony není nepřítel.

Všechno, co z něj lezlo, mi bylo důvěrně známé.

Od něj. Od prababičky Murphyové. Od ředitele Ballylagginské. Od mých trenérů a koučů.

Blá kurva blá, blá blá blá…

„Ahoj, tati,“ ozval se ode dveří kanceláře dívčí hlas. Tony přestal mluvit a mně se zastavilo srdce. Pohlédl jsem na známou dlouhonohou blondýnku. Stála ve dveřích a měla na sobě stejnou školní uniformu, jakou jsem měl ráno já. Musel jsem potlačit zasténání.

Do prdele…

Tahle holka!

Jo, tahle holka mě jednou zničí.

„Aoife.“ Tonymu se rozzářily oči. „Co tady děláš?“

„Učila jsem se v knihovně s Paulem,“ odpověděla jeho dcera s ruměncem na tvářích, hodila školní tašku na podlahu a zamířila rovnou k tátovi. „Příští týden máme pololetní zkoušky. Ztratila jsem pojem o čase a tys říkal, že nemám chodit domů potmě.“ S andělským úsměvem na svého starého otce zamrkala velkýma zelenýma očima a zeptala se: „Mohl bys mě odvézt domů?“

„V knihovně jsi ztratila pojem o čase?“ Tony nevěřícně zvedl obočí. „V půl osmé na Valentýna? Myslíš, že jsem spadl z višně?“

Odfrkl jsem si, protože mi její výmluva taky připadala k smíchu.

Její zelené oči se varovně přimhouřily a já pokrčil rameny.

Jako by mi záleželo na tom, jestli bude mít u svého táty malér nebo ne.

Měla si vymyslet lepší lež.

Tahle byla ubohá.

„Pololetní zkoušky?“ Tony se na mě podíval. „Joey, synku, chodíš do stejného ročníku jako moje dvojčata. Slyšel jsi ve škole něco o pololetních zkouškách?“

„Ani slovo,“ odpověděl jsem. Matně jsem si vzpomněl, že jsem o blížících se zkouškách něco zaslechl, ale vychutnával jsem si její rozpaky natolik, že jsem jí nepodal stéblo, aby se z té šlamastyky vyhrabala.

„Jako by to mohl vědět,“ odsekla mi Aoife Molloyová. „Nevšímej si ničeho, co říká, tati. Joey Lynch tráví víc času v ředitelně než ve třídě s –“

„Tebou a Paulem?“ doplnil jsem za ni.

Tony zvedl obočí. „Ten Paul je tvůj přítel?“

„Spíš debil,“ odfrkl jsem si.

„Páni, Joey.“ Znovu na mě přimhouřila oči. „Překvapuje mě, že sis na chvíli vytáhl hlavu ze zadku a naučil se jména svých spolužáků.“

„Hrajeme spolu hurling.“

Zkřížila ruce na prsou. „Jo, a?“

„A proto vím, jak se jmenuje,“ odpověděl jsem pomalu a opřel se v židli. „Žádné vytahování hlavy ze zadku není potřeba. A Paul Rice je debil.“

Tony se zasmál a rychle zařadil zpátečku. „Počkej, není to ten kluk, kvůli kterému tě minulý týden suspendovali za rvačku?“

„Přesně ten,“ potvrdil jsem.

„Protože jsi ho bezdůvodně uhodil,“ zavrčela Molloyová a rychle se svého přítele zastala.

„To si myslíš ty,“ odsekl jsem jí.

„Bože. To je fuk,“ vyštěkla na mě. „Svezeš mě, nebo ne, tati? Musím domů. Mám hromadu domácích úkolů, které potřebuju dodělat.“

„Proč jsi je nedodělala v knihovně?“ vysmál jsem se jí a bavil se tím, že ji rozčiluju čím dál tím víc. „Když ses s Paulem věnovala důležitému studiu.“

„Co kdybys už sklapl?“ vyjela na mě naštvaně. „A starej se o sebe.“

„A co je ještě důležitější, proč tě ten mladík Paul neodvezl domů?“ vložil se do toho Tony, teď už vážným tónem. „Jaký gentleman nechá svoji přítelkyni ve městě v noci samotnou?“

„Jeho máma ho vezla na trénink,“ vysvětlila s pokrčením ramen.

Tony se podíval na mě. „Trénink?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Dnes večer žádný trénink hurlingu není.“

„Taiči,“ opravila mě ostře. „Ne všechno se točí kolem hurlingu.“

„Taiči?“ Tony se zamračil. „Myslel jsem, že to má něco společného s interiérovou dekorací.“

„To je feng šui, tati.“

Potlačil jsem smích.

Molloyová mě zpražila pohledem.

„A jeho matka tě pak neodvezla domů?“

Nervózně pokrčila rameny. „Nepoprosila jsem ji o to.“

Její otec se zamračil. „A to ji o to nepožádal on?“

„Vidíš?“ řekl jsem pomalu a významně se podíval na jejího otce. „Debil.“

„Tati,“ vyštěkla a úspěšně mě ignorovala. „Tak odvezeš mě, nebo ne?“

„Ne.“

„Cože? Tati, musím jet domů. Říkala jsem ti, že mám spoustu úkolů.“

„Je mi líto, zlato, ale mám tu corollu, která potřebuje kompletní servis, ještě než zavřu. Budu tu ještě minimálně pár hodin.“

„Tati.“

„Dcero.“

„Otče!“

„Plode mého lůna.“

„Fajn,“ odfrkla dramaticky a natáhla se po školní tašce. „Neobtěžuj se vozit svoji bezbrannou dospívající dceru za temné noci domů. Risknu to a půjdu pěšky.“

„To neuděláš,“ zakázal jí otec. „Sedni si tady. Můžeš si udělat domácí úkoly, než dokončím práci, a pak tě odvezu domů.“

„Nezůstanu tady, dokud nezavřeš,“ odsekla mu uraženě. „Je to jen pár kilometrů chůze. Nanejvýš dvacet minut. Krom toho je tady zima a nuda a já potřebuju –“

„Napsat domácí úkol,“ doplnil za ni její otec. „Jo, to už jsi říkala. No, sama tam nepůjdeš.“

„Tady nezůstanu,“ odsekla mu vzdorně. Blonďatý cop jí přeletěl přes rameno, zvedla tašku a zamířila ke dveřím. „Budu v pohodě.“

„Ježíšikriste,“ zamumlal Tony a zavrtěl hlavou. „Joey, synku, buď tak hodný a postarej se, aby se moje tvrdohlavá dcera dostala domů v pořádku. Pak už můžeš jít domů.“

„Nepotřebuju doprovod,“ namítla Molloyová s vyděšeným výrazem, ale její otec ji přerušil.

„Buď tě doprovodí domů, nebo počkáš tady, dokud neskončím v práci. Je to na tobě.“

Zaváhala a zdálo se, že zvažuje svoje možnosti. Nakonec upřela pohled na mě. „Tak co – doprovodíš mě domů, nebo ne?“

Do prdele…

Měl jsem se učit, jak vyměnit zapalovací svíčky ve staré corolle Dannyho Reillyho, ale místo toho jsem doprovázel rozzuřenou puberťačku domů proti její vůli. Jak jsem se uvrtal zrovna do tohohle, nikdy nepochopím.

Kdyby mě Tony opravdu znal, rychle by si uvědomil, že jeho dcera by byla v mnohem větším bezpečí, kdyby šla domů sama než se mnou. Byl jsem potížista; což mi moje matka několikrát dala jasně najevo.

S rukama v předních kapsách mikiny jsem kráčel vedle Aoife Molloyové a poslouchal její tirádu o sexismu, odlišném zacházení s kluky a holkami a dvojím metru, protože jsme stejně staří a jejímu otci nevadí, když ji doprovázím domů já. Nemluvě o celé řadě dalších blbostí, které jsem si vyslechl od chvíle, kdy jsme odešli od jejího otce.

Upřímně řečeno by mě její dramatické výlevy měly přivádět k šílenství. Místo toho mě jimi bavila.

„Je to trapné,“ zasyčela, zatímco ve vysokých školních botách s holými stehny pod kouskem šedé látky, kterou nazývala sukní, zlostně kráčela po chodníku. „Je úplně mimo –“

„Můžu tě na chvilku přerušit?“ vložil jsem se do toho a zvedl ruku.

„Jo,“ řekla a otočila se ke mně se zvědavým pohledem. „Proč?“

„Jen tak,“ odpověděl jsem. „Jen jsem chtěl, abys přestala mlít.“

„Víš, Joey, někdy se chováš jako prvotřídní debil.“ Frustrovaně zavrtěla hlavou a vykročila přede mnou. „Takovej debil.“

To mi nevadilo.

Nezrychlil jsem krok a nezačal ji pronásledovat, jak jsem předpokládal, že je od kluků zvyklá. Když si to uvědomila, otočila se a zlostně se na mě podívala.

„S tou knihovnou jsi mě podrazil,“ vybuchla. Vypadala, že do té hádky vkládá mnohem víc emocí, než je nutné. „Mohl jsi mě podržet nebo prostě nic neříkat. Místo toho jsi tátu popichoval, aby začal zpochybňovat můj vztah s Paulem. Naznačoval jsi, že s ním místo studia provádím něco špatného.“

„A ne?“ opáčil jsem a ukázal na fialový cucflek na jejím krku – nepochybně od rtů toho debila Paula.

„O to nejde,“ vykřikla a dupla nohou. „Mohl jsi mlčet. Mohl jsi mě ignorovat jako obvykle. Místo toho ses mi ale snažil způsobit potíže.“

Pokrčil jsem rameny, jelikož jsem její tvrzení nemohl tak úplně zpochybnit.

„Nechceš tu teď se mnou být. To je jasné. Jsem poslední člověk, se kterým bys chtěl jít domů, tak proč se s tím vůbec obtěžuješ?“

„Tvůj otec mě o to požádal.“

„No, tak já tě žádám, abys to nedělal.“

„Ty mi neplatíš.“

„Bože.“ Znovu frustrovaně vydechla. „Jsi tak otravný.“

„A ty jsi taková zasraná princezna,“ odsekl jsem jí bez výčitek. „Fňukáš a stěžuješ si, protože se o tebe tvůj otec stará a chce mít jistotu, že se dostaneš domů v pořádku.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Jo, vidím, že máš za sebou opravdu perný den, Molloyová.“

Zastavila se a otočila se ke mně. „Proč mě nemáš rád?“

„Proč ti na tom záleží?“

Moje slova ji zaskočila a znovu zavrtěla hlavou. „Jsme ve stejné třídě – už skoro rok, a ty se pořád chováš, jako bych neexistovala. Jsem milá, jasné? Nikdy jsem ti neřekla nic ošklivého, ale ty se mi vyhýbáš jako moru. Ve škole se ke mně nikdy nechováš hezky a já tomu nerozumím.“ Zhluboka vydechla. „Co se změnilo?“

„Nic.“

„Kecy,“ odsekla. „První den ses o mě zajímal a pak najednou ne. Tak co se změnilo?“

Můj život se rozpadl a já si uvědomil, že jsi dcera mého šéfa.

„Nic.“

„Ty jsi takový lhář!“ vykřikla a odmítla ustoupit, jak jsem potřeboval. „Padli jsme si do oka a ty to víš.“

„Není zločin, když člověk změní názor, Molloyová,“ odvětil jsem suše. „Smiř se s tím a nech to být, jo?“

„Možná bych mohla, kdyby ses mi záměrně nevyhýbal.“

„Nevyhýbám se ti.“

„Děláš to pořád,“ namítla. „Mluvíš se mnou, jen když musíš – a to obvykle jen tehdy, když je poblíž můj otec, aby ses mi posmíval a škádlil mě. Bavíš se se všemi ostatními holkami v naší třídě, Joey. Se všemi. Ale se mnou ne. Se mnou nikdy.“

Buď ráda, pomyslel jsem si.

„Máš přítele,“ připomněl jsem jí a okamžitě se zakabonil. „Proč bys chtěla, abych s tebou mluvil?“

„Co takhle být trochu milý?“

„Já nejsem milý.“

„Ale jsi.“

„Ne, nejsem.“

„Řekni mi něco milého.“

„Molloyová.“

„No tak,“ naléhala. „Do toho. Troufneš si?“

„Máš hezké nohy,“ odvětil jsem suše. „Tak, spokojená?“

„Na ostatní holky z naší třídy umíš být milý, ale na mě ne,“ postěžovala si.

„Molloyová…“

„Viděla jsem, jak jsi milý na Danielle Longovou a Rebeccu Falveyovou – a na spoustu dalších holek z ročníku.“

Vrhl jsem na ni výmluvný pohled, který vyjádřil vše, co jsem k tomu potřeboval říct.

„Ty jsi spal úplně se všemi?“ zeptala se a pak zasténala. „To je nechutné.“

„Ne nechutnější než to, že jsi minulý týden nechala Paula Rice, aby ti strčil ruce do kalhotek.“

Celá zrudla. „Co prosím?“

„Slyšela jsi mě.“ S rozbouřenými emocemi, které ve mně vřely, jsem si nemohl pomoct a musel ji provokovat dál. „Pokud vím, měla jsi růžová krajková tanga. Jak dlouho s ním chodíš? Týden? Cestu do tvých kalhotek našel dost rychle.“

„On ti to řekl?“

„Řekl to všem, Molloyová.“

„Komu?“ Ve tváři se jí objevil zachmuřený výraz a já se najednou cítil jako sráč. „Komu to řekl?“

Smutek v jejích očích mě nutil chtít toho hajzla praštit znovu. To podmínečné vyloučení za to stálo.

Když jsem Paula Rice slyšel, jak polovině kluků v šatně po tělocviku vypráví, že je Tonyho dcera tak těsná, že do ní sotva dokázal zasunout prst, neudržel jsem se.

Udělal jsem to za Tonyho, protože tam nebyl, aby se o to postaral sám. Aspoň to si pořád opakuju.

„Je to debil, Molloyová,“ ucedil jsem. „A debilové si pouštějí pusu na špacír, takže ti dám malé ponaučení: nikdy s ním nedělej nic, co bys nechtěla, aby věděli všichni jeho kamarádi.“

„Ty to neděláš.“

„Nedělám co?“

„Nepouštíš si pusu na špacír.“

„Protože nejsem Paul. Jsem jenom debil, nebo jsi zapomněla?“ Obešel jsem ji a přešel přes ulici směrem k jejímu domu, aniž jsem se ohlédl, jestli mě následuje. Poznal jsem to podle zvuku jejích vysokých podpatků klapajících o zem.

„Když jsi dneska tak upřímný, prozraď mi, proč mě už nemáš rád.“

„To je dost zoufalá otázka od holky klukovi.“

„Nechceš říct debilovi? A víš, že to tak nemyslím.“

„Stejně je zoufalá.“

„Odpověz mi na ni i tak.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Proto.“

„Proto? No tak, Joey. Prosím.“

„Nejsme kompatibilní,“ řekl jsem a frustrovaně vydechl.

„Abychom spolu mohli mluvit?“

„Abychom mohli mít cokoli společného.“

„Takže v podstatě říkáš, že si myslíš, že jsi moc dobrý na to, abys byl můj kamarád?“ Založila ruce v bok. „Aby ses se mnou stýkal nebo aby tě se mnou někdo viděl?“

Právě naopak.

„Položila jsi mi otázku,“ řekl jsem, otevřel bránu a pokynul jí, aby vešla dovnitř. „Odpověděl jsem ti. Chápej to, jak chceš.“

„To mi nestačí.“

„To je mi jedno,“ odpověděl jsem s rukou na bráně. „Doprovodil jsem tě domů v pořádku a včas, abys stihla udělat ty svoje veledůležité domácí úkoly. Nemáš zač.“

Ani se nehnula, aby vešla dovnitř. Rozhodla se stát pod pouliční lampou a probodávat mě pohledem, zatímco jsem jí držel bránu otevřenou jako ten největší idiot pod sluncem.

„To kvůli tátovi, že jo?“ naléhala a její cop se rozevlál v nočním vánku. „Proto jsi změnil názor? Proč se mnou nechceš ani kamarádit? Řekl ti něco?“

„Běž dovnitř, Molloyová.“

„Neříkej mi, co mám dělat, Joey.“

„Fajn. Jak chceš.“ Potřásl jsem hlavou, pustil bránu a otočil se, abych odešel. „Myslíš, že mi na tom sejde?“

„Víš co? Myslím, že ano,“ zavolala za mnou. „Vlastně si myslím, že mě máš rád. Máš mě rád, a proto se chováš tak, jak se chováš. Proto jsi tátu tak popichoval Paulem. Mám pravdu, že jo? Máš mě rád.“

Samozřejmě že ji mám rád. Byla první, na koho jsem se podíval, když jsem loni v září vešel do Ballylagginské střední školy. Od té doby jsem měl oči jenom pro ni.

„Naše Aoife je hodná holka,“ řekl Tony a obezřetně mě tmavýma očima sledoval. Od chvíle, kdy jsem po prvním dni na střední škole přišel do práce a zmínil se, že jeho dceru a mě zařadili do stejné třídy, byl čím dál rozrušenější. „Je trochu divoká, ale která mladá holka dneska není? Nedá se říct, že by to byla stydlivka, ale v jádru je moc hodná holka. A taky nevinná…“

„Chápu tě, Tony,“ rychle jsem ho přerušil, protože jsem tuhle práci potřeboval víc než se zaplétat do dalších zbytečných dramat. Navíc jsem měl doma povinnosti, které měly přednost před vším ostatním. Dokonce i před hezkými blondýnkami s dlouhýma nohama. „Nemám v úmyslu se k tvojí dceři ani přiblížit.“

„Jsi hodný kluk,“ odpověděl s úlevou. „Ne že bych tě neměl rád, chlapče. Ty víš, že mám. Jen nechci, abyste spolu chodili a komplikovali tím tvoji práci. Zvlášť když je…“

Příliš dobrá pro někoho jako ty.

„Jen se neboj,“ přerušil jsem ho. „Já vím, jak to chodí. Nebudu na ni nic zkoušet. Se mnou si nemusíš dělat žádné starosti.“

Věděl jsem, že mě Tony má rád. Byl jsem dobrý pracant, ale ne dost dobrý pro jeho dcerušku…

„Pašák,“ řekl s úsměvem. „Ale kdybys na ni mohl dohlédnout a dát pozor, aby ji nikdo nevyužíval ani nezačala vyvádět nějaké hlouposti, byl bych ti zavázán.“

„Spolehni se…“

„Jen si něco nalháváš, Molloyová.“

„A ty si to nechceš přiznat, Lynchi.“ Založila ruce v bok a věnovala mi pohled plný frustrace. „Abys věděl, tak jsem na tebe čekala.“

Zvedl jsem obočí. „Čekala jsi na mě?“

„Mhm.“ Přikývla a odfoukla si z obličeje pramen vlasů. „Čekala jsem měsíce, než sebereš odvahu a pozveš mě na rande.“ Pohlédla mi přímo do očí a přiznala: „Paul nebyl moje první volba, víš?“

„Co tím chceš říct?“

„Ach, promiň,“ odvětila sarkasticky. „Nevěděla jsem, že to potřebuješ vyhláskovat, kreténe.“

No, sakra.

Pravdou bylo, že kdyby Tony nebyl její otec a já si práci u něj nechtěl tak moc udržet, nemusela by čekat na nic. Určitě by se nepoflakovala s tím namyšleným debilem Paulem Ricem, to bylo jisté.

Ale měl jsem povinnosti, které nikdy nemohla pochopit. Měl jsem sestru, kterou jsem musel chránit, bratry, které jsem musel živit, a matku, kvůli které jsem v noci starostmi nemohl usnout. Neměl jsem luxus času, který Paul mohl promarnit. Ani kvalifikaci nebo reputaci, kterou by si každý otec přál od kluka pro svoji dceru.

Nezazlíval jsem Tonymu, že chce, abych se od jeho holčičky držel dál. Kdybych byl na jeho místě, chtěl bych to samé.

„No, podle všeho tě to čekání přestalo bavit,“ slyšel jsem se říct a v duchu jsem si nakopal za to, že jsem ten rozhovor neutnul hned a neodešel, jak jsem měl. „Podařilo se ti sbalit syna policajta z pěkné čtvrti, takže se vlastně dá říct, že jsi vyhrála v loterii, Molloyová.“

„Jo.“ Frustrovaně vydechla. „Už to tak bude, co?“

Netušil jsem, co na to říct.

Jí.

Do prdele.

„Běž dovnitř a dodělej si úkoly jako hodná holčička,“ řekl jsem nakonec a ignoroval podivnou bolest v hrudi. Otočil jsem se a vydal se na cestu pryč. „A nezapomeň ze sebe smýt pach toho debila Paula.“

„Ha! Já to věděla.“ Natáhla se, chytla mě za ruku a přitáhla si mě zpátky k sobě. „Věděla jsem, že mě máš rád.“

„Hele!“ Vytrhl jsem jí ruku a strčil ji zpátky do přední kapsy mikiny. Její dotyk mě nepřiměřeně rozrušil. „To už nedělej.“

Zmateně se na mě podívala. „Co nemám dělat?“

„Nedotýkej se mě.“

„Proč ne?“

„Proto.“

„Proto?“

„Protože tě nemám rád.“

„Lháři.“

„Co třeba proto, že nevím, kde ty ruce byly.“

Přimhouřila na mě oči. „Co prosím?“

To byl hnusný tah.

Vezmi to zpátky.

„No co.“ Pokrčil jsem rameny. Nechtěl jsem poslouchat zdravý rozum. „Co já vím, klidně jsi ho tomu svému svatouškovskému příteli mohla vyhonit.“

„Vážně jsi právě vypustil z pusy něco takového?“

Jo, vypustil. A fakt, že tu stála a vyzývala mě, abych odpověděl, znamenal, že jsem to nemohl vzít zpátky.

Ježíši, pěkně jsem si to zavařil.

Molloyová jako vzpurné dítě natáhla ruku a poplácala mě po hrudi. Pak mi jí přejela po krku až k obličeji. „Tumáš, debile, vezmi si ode mě pár bakterií.“ Stáhla mi kapuci, rozcuchala vlasy a pak mi rukou sjela po hrudi do přední kapsy mikiny. „Mm-mm-mm,“ provokovala mě a pak se mnou propletla prsty. „Je ti to příjemné, co?“

„Ty jsi takový spratek,“ zamumlal jsem a zavrtěl hlavou. Musel jsem potlačit nutkání zachvět se z úžasného pocitu, když se její teplá kůže dotýkala té mojí.

„A ty jsi takový pitomec,“ opáčila bez váhání. Nehodlala couvnout ani o píď. „Tak doprovodíš mě dovnitř, nebo mám říct tátovi, že jsi mě opustil venku ve tmě?“

Znechuceně jsem otevřel ústa. „Doprovodil jsem tě k bráně.“

„Brána nejsou dveře.“ Vyzývavě zvedla obočí. „Může se mi stát cokoli.“

„Jistěže může.“ Obrátil jsem oči v sloup. „Za těch deset vteřin, co ti zabere dojít dovnitř?“

Evidentně to nechtěla vzdát, a tak jsem nakonec s frustrovaným povzdechem ustoupil.

„Fajn.“ Potřásl jsem hlavou a následoval ji do jejich zahrady. „Doprovodím tě až k těm zasraným dveřím.“

„Jak rytířské,“ poškádlila mě a vítězoslavně se na mě usmála. „A milé.“

„Já nejsem milý.“

„A gentlemanské.“

„To taky nejsem – a pusť mi ruce.“

Molloyová se zlověstně zasmála, otočila klikou u vstupních dveří a otevřela je. „Jdeš taky dovnitř?“

„Ne, Molloyová,“ odvětil jsem suše. „Nejdu dovnitř.“

„Víš to jistě?“ Opřela se o dveře, zakmitala na mě obočím a řekla: „V kuchyni je plná krabice čokoládových lupínků, o kterou se s tebou ráda podělím.“

„Nejdu dovnitř…“ Když mi došlo, co řekla, zarazil jsem se. „Čokoládových lupínků?“

Přikývla. „Těch dobrých.“

No, sakra.

Podrbal jsem se na zátylku a slyšel sám sebe, jak se ptám: „Máte taky mléko?“

„Vždycky.“

Při představě, že se dnes večer najím, mi hlasitě zakručelo v žaludku. Přiznejme si to, šance, že v pondělí večer najdu v kuchyni něco k jídlu, nebyly zrovna velké.

„Tohle ještě neznamená, že jsme přátelé,“ varoval jsem ji, když jsem nejistě vstoupil k nim do předsíně. „Nic to nemění, Molloyová.“

14. ÚNORA 2000

Ty jeho zelené oči

AOIFE

Dobře, pozvat si kluka, který není můj přítel, domů na Valentýna možná nebyl nejchytřejší nápad, ale na svoji obranu musím říct, že podělit se s Joeym Lynchem o krabici čokoládových lupínků není zrovna zločin století. Byl to neškodný, platonický, náhodný projev laskavosti/vděčnosti klukovi, který mě za tmy doprovodil domů.

„Posaď se,“ vyzvala jsem ho, jakmile jsem před ním vešla do kuchyně. „Já přinesu misky.“

Můj spolužák opatrně a nedůvěřivě přistoupil ke kuchyňskému stolu a pomalu si vytáhl židli. „Myslím to vážně, Molloyová. Tohle neznamená, že jsme přátelé.“

„Jo, jo,“ odvětila jsem, pobavená jeho ubohým pokusem bránit se mému neodolatelnému šarmu. „Jak myslíš, Joey Lynchi.“

Dala jsem se do práce, vzala misky, lžíce, z ledničky mléko a ze skříňky krabici lupínků a položila je před něj na stůl. „Posluž si.“

Ani se nehnul.

„Čaj?“ zeptala jsem se.

Joey se na mě podíval, jako bych měla dvě hlavy. „Čaj?“

„Čaj,“ přitakala jsem a potlačila úsměv nad jeho rozpaky. „To je něco, co my normální lidi občas pijeme.“

„Vím, co je čaj,“ zamumlal a zavrtěl hlavou. „A ne, já, ehm, nemám žízeň.“

Uvědomila jsem si, že nemá v úmyslu se čehokoli na stole dotknout, dokud se k němu nepřidám. A to i přesto, že z krabice lupínků nespustil oči od chvíle, co jsem ji před něj postavila. Položila jsem konvici a přesunula se ke stolu. Posadila jsem se naproti němu.

„No tak, Joe,“ povzbudila jsem ho, nasypala nám dvě misky čokoládové dobroty a pak je až po okraj naplnila mlékem. „Jen si dej.“

S hlubokým zamračením na tváři si k sobě přitáhl přetékající misku a sáhl po lžíci. „Díky.“

„Není zač,“ odpověděla jsem s porcí lupínků v puse. Žaludek se mi sevřel podivným pocitem, když jsem sledovala, jak hltá misku cereálií, jako by už několik dní nejedl. „Máma je večer venku s pár kamarádkami a já nevařím, takže je to to nejlepší, co ti můžu nabídnout.“

„Ty nevaříš?“

„Ne, a ty?“

Joey pokrčil rameny. „Trochu.“

Zvedla jsem obočí. „Co umíš uvařit?“

Další pokrčení ramen. „To záleží.“

„To záleží?“ zatlačila jsem na něj, natáhla se přes stůl a doplnila mu prázdnou misku. „Na čem?“

„Díky,“ odpověděl a poslušně počkal, až odnesu krabici, než se znovu pustil do jídla. „Záleží na tom, co je ve spíži.“

„No, vím, že jsi v domácích pracích dobrý,“ rozhodla jsem se dodat, protože jsem s ním posledních pár měsíců seděla ve třídě. „Jídla, která připravuješ, když vaříme, mají učitelé vždycky nejradši.“

„Jen proto, že jsou jedlá.“ Odfrkl si a při jídle držel hlavu skloněnou. „Mám v tom hodně praxe.“

„S mámou?“ zeptala jsem se. Tenhle kluk mě fascinoval. Opřela jsem loket o stůl a pozorovala ho. „Hodně s tebou vařila, když jsi byl malý?“

„Něco takového,“ odpověděl a sáhl po krabici lupínků. „Můžu, ehm, můžu…“

„Jen do toho.“

„Kde máš bráchu?“

„Jak znám Kevina, nejspíš u sebe právě hltá nějakou knihu.“

„Je to docela chytrá hlava, co?“

„Trochu,“ připustila jsem neochotně a ušklíbla se, když jsem pomyslela na svoje dvojče a jeho vynikající akademické výsledky. „Je to mámin oblíbenec.“

„Hmm.“ Joey chápavě přikývl. „Ten pocit znám.“

„Cože?“ poškádlila jsem ho. „Chceš říct, že ty ničí oblíbenec nejsi?“

Zvedl obočí. „Spíš neoblíbenec.“

Zasmála jsem se. „Tomu nevěřím ani na vteřinu, pane talentovaný hurlere.“

Ušklíbl se. „Byla bys překvapená, Molloyová.“

„Kolik máš sourozenců?“

„Čtyři,“ zamumlal, ale rychle se opravil a řekl: „Tři.“

„Čtyři, tři?“ Usmála jsem se. „Tak kolik?“

„Měl jsem čtyři, ale teď mám tři,“ odpověděl bezvýrazným tónem.

„Proboha,“ zaskuhrala jsem, zatímco se přese mě přelila vlna soucitu. „Jeden z tvých sourozenců umřel?“

„Ještě ne,“ odvětil Joey suše. „Ale pro mě už mrtvý je.“

No, sakra…

„Dobře,“ odpověděla jsem a opatrně ho sledovala. „Pověz mi o ostatních.“

Joey pokrčil rameny.

„Mám dva bratry a jednu sestru.“

„Kolik jim je?“

„Deset, šest a skoro čtyři.“

„Takže jsi nejstarší?“

„Teď už ano.“

Dobře…

„Jaké to je, mít mladší sourozence?“ zeptala jsem se. „U nás jsme jen já a Kev.“

„Je to vyčerpávající.“

„To si dokážu představit.“

Vzhlédl na mě skrz řasy. „Nedokážeš.“

„Kterého z nich máš nejradši?“

Věnoval mi přísný pohled. „Nemůžeš mít jednoho radši než druhého, Molloyová.“

„Kecy.“ Usmála jsem se. „Každý má svého oblíbence. To ještě neznamená, že máš jednoho rád víc než ostatní. Znamená to jen, že s ním líp vycházíš a radši trávíš čas v jeho společnosti.“

Chvilku o tom přemýšlel a pak zamumlal: „Nejblíž mám asi k Shannon.“

„K sestře?“

Přikývl.

„Té desetileté?“

Znovu přikývl. „Příští měsíc jí bude jedenáct.“

„Po tobě je další na řadě, co?“

Další přikývnutí.

„Takže ten mrtvý bratr musí být ten nejstarší.“

Zpražil mě pohledem. „Nech to být.“

„No tak, nebuď tak nevrlý.“

„Přestaň se tolik vyptávat a nebudu.“

„Dobře.“ Sladce jsem se na něj usmála, jelikož jsem věděla, že s medem člověk chytne víc much. Nakonec jsem řekla: „Máš hezké oči.“

„Hezké oči?“

„Mhm.“ Natáhla jsem se pro krabici lupínků a ještě trochu si přidala. „Řekl jsi, ať se přestanu vyptávat, tak ti místo toho skládám komplimenty.“

„Proč?“

„Proč ne?“

„Ale proč?“

„Protože je hezké být milý, Joey.“

„Jsi fakt divná holka,“ zamumlal. Chvilku vypadal zmateně, ale pak neochotně dodal: „S hezkýma nohama.“

Usmála jsem se na něj. „Děkuju ti.“

Nevěřícně se na mě podíval. „Není zač.“

„A co zbytek tvojí rodiny?“

„Co s nimi?“

„Ke komu máš nejblíž?“

„Sám k sobě.“

„Ale no tak.“ Obrátila jsem oči v sloup. „To přece nemůžeš říct.“

„Proč by ne? Je to pravda.“

„No, máš nějakou tajnou bohatou tetu nebo cool bratrance, se kterým rád trávíš čas na rodinných oslavách?“

„Ne.“

„No tak, Joe.“ Usmála jsem se. „Řekni něco. Někoho přece musíš mít.“

Dlouho na mě zíral a pak prudce vydechl. „Mám pradědečka.“

„Vážně?“

Pomalu přikývl.

„Jak se jmenuje?“

„Anthony.“

„Stejně jako můj táta.“ Usmála jsem se. „Je to pradědeček z máminy strany nebo…“

„Z máminy.“

„A je milý?“

Další pomalé přikývnutí. „Já, ehm, už ho moc nevídám, ale když jsem vyrůstal, trávil jsem s ním hodně času.“

„Proč už ho moc nevídáš?“

„V naší rodině se přihodilo pár věcí.“ Pokrčil rameny. „A měl jsem dost co dělat s prací, školou a hurlingem.“

Byl to ten nejdelší rozhovor, jaký jsem s Joeym Lynchem od začátku školního roku vedla. Udělala bych cokoli, aby zůstal u mě v kuchyni a dál se mnou mluvil.

Říct, že mě přitahuje, by bylo hodně slabé slovo. Cítila jsem to hned první den  ve škole – tu neskutečnou vlnu spojení, touhy a kamarádství, když se naše oči setkaly. Cítila jsem je i teď.

Na tomhle klukovi bylo něco, co jsem nedokázala ignorovat, a věděla jsem, že on to cítí taky. Joey to mohl popírat do aleluja a stavět kolem sebe všechny možné zdi, ale mě lhostejností a falešným nezájmem neobalamutí.

Ledové přijetí, které mi věnoval druhý den v prvním ročníku – a každý den poté –, nemělo nic společného s tím, že by mě neměl rád. Ale pracoval pro mého tátu a nechtěl ho naštvat.

Po tom prvním dni se mnou ani jednou neflirtoval a nepokusil se mě sbalit, což mě strašně štvalo. Ještě víc mě namíchlo, že jsem promarnila téměř šest měsíců života čekáním, až se Joey vzpamatuje a pozve mě na rande. Nakonec jsem přijala nabídku našeho spolužáka.

Pak jsem byla znovu namíchnutá, ale tentokrát jsem hněv směrovala na svůj mizerný úsudek. Od začátku studia na Ballylagginské jsem měla nabídek od kluků dost, ale s Paulem jsem se dala dohromady proto, že s ním byla pohoda a byla to relativně bezpečná volba.

Joey byl hubenější než Paul a taky vyšší. Měl svaly, o čemž jsem se mohla přesvědčit, když jsem ho po tělocviku několikrát viděla bez trička. Pod nimi byl ale opravdu vyhublý.

Jako běžec.

Nebo jako někdo, kdo má pořád hlad…

Věděla jsem, že Paul mi srdce nezlomí. A i když moje srdce rozhodně ještě zlomené nebylo, Paul ranil moji pýchu. Vědomí, že se jeho přátelé dozvěděli, co jsme spolu dělali, a že se to doneslo i Joeymu, jen zhoršovalo ponížení, které bylo už tak těžké přijmout.

„Vypadáš naštvaně,“ poznamenal Joey, který mě přes stůl sledoval ostrýma zelenýma očima.

„To jsem.“

„Můžu odejít.“

„Ne, není to kvůli tobě,“ odpověděla jsem. „Jsem naštvaná na Paula za to, že o mně mluvil.“

„Aha.“ Joey odložil lžíci do prázdné misky, opřel se  o opěradlo židle a upřeně se na mě zadíval. „No, jestli tě to utěší, už o tobě mluvit nebude.“

„Protože jsi mu to vysvětlil, co?“ zažertovala jsem.

Joey se nezasmál.

„Proboha.“ Najednou mi to došlo. „Vysvětlil jsi mu to, co?“ zašeptala jsem a cítila, jak se mi zrychluje tep. Vzpomněla jsem si na jejich nedávnou hádku. „Proto jsi ho praštil, viď?“

„Někdo to musel udělat.“

„A tím někým jsi byl ty?“

Pokrčil rameny.

Srdce mi poskočilo radostí. „Joe…“

„Díky za jídlo, Molloyová.“ Odsunul židli a vstal. „Už bych měl jít.“

„Ne.“ Vzedmula se ve mně vlna zklamání. „Ještě nemusíš odcházet.“

„Ale ano, musím.“ Vzal svoji misku a lžíci, přešel k dřezu a rychle je opláchl. Nakonec je položil na odkapávač.

Vrátil se ke stolu s utěrkou a puntičkářsky otřel místo, kde jedl. Jakmile skončil s úklidem, hodil utěrku do dřezu a zamířil ke dveřím. „Ještě jednou díky za jídlo.“

„Není zač,“ odpověděla jsem a podržela mu dveře.

Nasadil si kapuci, aby si zakryl obličej, a vyšel ven do noci. „Uvidíme se později, Molloyová.“

„Jasně, Joey Lynchi.“ Rozechvěle jsem vydechla. „Uvidíme se.“

25. ÚNORA 2000

Jsi stejný jako on

JOEY

Moje nejstarší vzpomínky sahaly do doby mých třetích narozenin. Nedokázal jsem určit, jestli události, které se odehrály před tímto dnem, byly nějak zvlášť dobré, protože jsem si pamatoval jen ty špatné. Právě teď, v pátek v deset večer poté, co jsem zarazil další hádku mezi rodiči, jsem si rozhodně pamatoval jen ty špatné. Bolela mě místa na těle, o kterých jsem ani nevěděl, že existují. Nedokázal jsem svému mozku zabránit, aby mi znovu přehrával pár nejznepokojivějších vzpomínek z dětství…

„Jen plakej, Joey,“ zašeptala máma a prsty mi objala hubené rameno. Její dotek byl jemný a teplý a sevřel se mi z něj žaludek. „Je v pořádku něco cítit, zlato.“

Ne.

Mýlila se.

Už zase.

Byl jsem rozzuřený na ni i na celý zasraný svět. Spolkl jsem bolest, potlačil pocity a soustředil se na svoji práci – práci, kterou podle mě žádný jiný kluk pro svoji mámu nedělal.

Houpal jsem malého Ollieho v náručí, tiskl mu lahev k ústům a pozorně sledoval, jestli se nenadýmá. Přesně tak, jak mi to máma ukázala.

Ona sama to udělat nemohla. Ne, samozřejmě že nemohla.

Poporodní krvácení, to určitě.

Spíš poporodní týrání.

Tu noc ji zbil, protože dítě pořád plakalo.

Bylo to poprvé za dlouhou dobu, co jsem ji viděl tak blízko smrti.

Ten obraz mi pořád trčel v hlavě.

Krev.

Pláč.

Pocit beznaděje.

„Kde jsou plenky?“ zeptal jsem se, když ten malý mrzout konečně dopil lahev, kterou jsem mu připravil. „Smrdí.“

„To zvládnu,“ odpověděla máma a posadila se.

„Zůstaň ležet,“ poručil jsem jí a zachvěl se při vzpomínce na to, co jsem před pár dny viděl vycházet z jejího těla. „Postarám se o něj.“

Pohlédl jsem na tašku s plenkami v rohu jejího pokoje. Přehodil jsem si svého malého bratříčka v náruči a natáhl se pro ni.

„Tak pojď, ty malý tlusťochu,“ zamumlal jsem, položil ho zpátky na postel a opatrně mu svlékl dupačky. „Ať to máme za sebou.“

Zíral na mě velkýma očima a byl tak roztomilý, až jsem se zamračil.

„Nedívej se na mě tak,“ varoval jsem ho. Jako bych tě mohl ochránit. „A taky na mě nečůrej.“

„Za pár let z tebe bude skvělý otec,“ poznamenala máma rozechvěle.

„To bych radši umřel,“ odpověděl jsem.

„Joey.“

Přál jsem si, aby už přestala mluvit.

Její hlas mě bolel.

Všechno mě bolelo.

„Joey, prosím.“

Neochotně jsem se přinutil na ni podívat a cítil, jak mi srdce v hrudi chřadne a umírá.

Byla celá zbitá.

Už zase.

Obvykle to dobře skrývala, ale dnes ne. Otec ji pokryl novou vrstvou modrozelených modřin jako nátěrem.

Nikdy jsem nic podobného neviděl a to nepřeháním.

Vypadala jako mrtvola.

Zalily mě výčitky a upřímně jsem chtěl umřít.

Co jsem jí na to měl říct? Jak jsem mohl najít slova, abych jí jedním dechem vyjádřil, jak moc mě to mrzí a jak moc jsem naštvaný?

Chtěl jsem ji obejmout a zároveň s ní zatřást.

Vydechl jsem vzduch, který jsem zadržoval v plicích. Nechal jsem všechny ošklivé pocity a myšlenky na dnešní události, aby se mi prohnaly hlavou, v naději, že v mém nitru nějakým způsobem zažehnou plamen sebezáchovy. Doufal jsem, že ve mně podnítí hněv a hněv mi pomůže přepnout a přestat se starat. Protože starost mě ubíjela a upřímně jsem pochyboval, že to ještě dlouho vydržím.

„Co ode mě chceš, mami?“ slyšel jsem, jak se chraplavým hlasem ptám. Srdce jsem měl rozervané na kusy.

Vytřeštila na mě svoje modré oči. „C-co tím myslíš?“

„Myslím tím, co ode mě chceš!“ vyštěkl jsem a prohrábl si vlasy. „Zavolala jsi mě z postele, abych ho od tebe odehnal? To jsem udělal. Abych zabarikádoval dveře? To jsem taky udělal. Co ode mě chceš teď, mami? Co chceš, abych udělal?“

„Tentokrát odešel nadobro,“ zašeptala. „Nevrátí se. S-slibuju.“

„Tomu nevěříš o nic víc než já,“ odpověděl jsem. Byl jsem příliš unavený na to, abych se s ní hádal. Musel jsem sebrat veškerou sílu, abych se postavil jejímu kreténskému manželovi. Nezbyla mi už žádná energie ani nenávist, která by mě poháněla. „Vrátí se a příště to bude ještě horší.“

„Joey…“

„On tě zabije, mami,“ vybuchl jsem. „Copak to nechápeš? Neslyšíš mě? V tomhle domě umřeš. Jestli od něj neutečeš, umřeš tady. Cítím to v kostech…“ Zlomil se mi hlas a potlačil jsem vzlyk. Nechtěl jsem se rozplakat. „Copak nemáš ráda samu sebe? Nemáš ráda mě?“

„Samozřejmě že mám,“ vzlykla tiše a natáhla se přes stůl, aby položila svoji malou ruku na moje rozedřené klouby. „Mám svoje děti moc ráda.“

„Mám svoje děti moc ráda“, ne „Mám tě moc ráda, Joey“.

Typické.

Možná si myslela, že má ráda všechny svoje děti, ale mě rozhodně ráda neměla nebo nemohla mít. Darren byl její prvorozený a nejoblíbenější, Ollie byl její sladké a milující dítě, Tadhg byl její nezbedný darebák a Shannon její jediná dcera.

Zbýval jsem já.

Náhradník.

Potlačil jsem slzy v očích a upřeně se zadíval na její malou ručku, která se mě snažila utěšit co nejslabším dotykem. „Proč?“

„Proč co?“

Proč mě nemáš ráda?

Naklonil jsem hlavu na stranu, ukázal na snubní prsten na jejím levém prsteníčku a zeptal se: „Proč to pořád nosíš?“

Máma ruku prudce stáhla, přitiskla si ji k hrudi a zašeptala: „Protože to tak má být.“

Rozzlobil jsem se a zamračil se na ni. „A on tě nemá mlátit do bezvědomí, nebo to jste si na svatbě neslíbili?“

„Nech toho, Joey.“

„Čeho mám nechat?“ ušklíbl jsem se. „Nemám ti říkat pravdu?“

„Jsem moc unavená na to, abych se s tebou hádala.“

„A já jsem moc unavený na to, abych po tobě všechno napravoval,“ zasyčel jsem. „Držíš nás v tomhle zasraném domě bolesti. Je to tvoje volba a ty si pokaždé vybereš jeho. Darren udělal dobře, že odsud vypadl.“

Máma sebou cukla, jako bych ji uhodil, a pomalu vstala od stolu. Vypadala, že každou chvíli omdlí.

Proti své vlastní vůli jsem vstal a zamířil přímo k ní. „Počkej,“ řekl jsem a jemně ji objal kolem zad. „Pomůžu ti nahoru…“

„Ne!“ Odtrhla se ode mě, jako bych ji popálil, a několikrát se rozechvěle nadechla. „Prosím, n-nedělej to.“

Zmateně jsem tam stál s dlaněmi vzhůru. Netušil jsem, co jsem sakra udělal, že to vyvolalo u mé vlastní matky takovou reakci.

„Mami,“ pokusil jsem se ji uklidnit co nejjemnějším tónem, jakého jsem byl schopen. „To jsem já, Joey. Neublížím ti. To přece víš.“

„Vím přesně, kdo jsi,“ zašeptala a zachvěla se.

„Co tím chceš říct?“ Projel jsem si rukou vlasy a cítil, jak mi celé tělo vibruje směsicí zoufalství a zášti. „Podívej,“ řekl jsem a snažil se ji uklidnit, „vím, že nejsem takový diplomat jako Darren, jasné? Vím, že jsi s ním mohla o takových věcech mluvit, a mrzí mě, že jsem ti to hodil na hlavu, ale –“

„Ne,“ vydechla a slzy jí začaly volně stékat po tvářích. „O Darrenovi nemluv. Ty nejsi jako on!“

„Protože jsem pořád tady?“ zasyčel jsem a cítil, jak zášť přemáhá zoufalství. „Mám pro tebe novinku – tvůj drahocenný Darren je pryč. Sám svatý odešel. Opustil nás. Ale já jsem pořád tady, mami. Jsem kurva přímo tady.“

„Vím, že jsi tady,“ vykřikla. „Řveš, rozkazuješ a stanovuješ pravidla, stejně jako –“ Zavřela ústa a zavrtěla hlavou. „To je jedno.“

„Stejně jako kdo?“ zatlačil jsem na ni zmateně a sledoval, jak pomalu kráčí ke dveřím do kuchyně. „Jsem jako kdo, mami?“

„Na tom nezáleží.“

„Záleží. Řekni mi, co jsi tím myslela. Jsem jako kdo, mami?“ Otřásl jsem se od hlavy až k patě a vysoukal ze sebe: „Jako on? To jsi chtěla říct? Připomínám ti ho?“

Prosím, řekni, že ne.

Prosím, řekni, že ne.

Prosím, řekni, že ne.

„Ano,“ přitakala s bolestným výrazem ve tváři. „Připomínáš mi svého otce.“ Zachvěla se, zavřela oči a po tváři jí stekla slza. „Vím, že to není tvoje vina. Vím to, ale prostě mi ho tak moc připomínáš. Každým dnem víc a víc.“

„V jakém smyslu?“ zeptal jsem se s rozbušeným srdcem. „Vzhledem? Protože pokud jde o vzhled, za něj nemůžu. Nemůžu za to, jak vypadám, ale v žádném jiném ohledu nejsem jako on.“

„Jsi,“ řekla, ještě než odešla z místnosti. „V každém ohledu.“

Těmito slovy mě moje máma zranila hlouběji a krutěji, než to kdy dokázal můj otec.

Než kdy mohl.

Právě v tu chvíli jsem hluboko uvnitř věděl, že to pro mě znamená začátek konce. Spínač, který jsem se v posledních letech tak zoufale snažil neaktivovat, se konečně spustil. A já necítil nic.

Třesoucí se rukou jsem sáhl do kapsy tepláků a vytáhl telefon. Vytočil jsem známé číslo, kterému jsem se snažil vyhýbat. Stiskl jsem tlačítko volání a přiložil si telefon k uchu.

Zvedl to po třetím zazvonění. „No, no, no, není to můj oblíbený chlapeček?“

„Nejsem žádný chlapeček,“ vyštěkl jsem s rozbušeným srdcem. „Něco potřebuju.“

Shane se na druhém konci zasmál. „Myslel jsem, že ses vydal na správnou cestu, chlapečku. Neříkal jsi mi to náhodou, když jsi tu byl naposledy?“

Zavřel jsem oči, prohrábl si vlasy a vydechl. „Jo, no, prostě došlo ke změně plánů.“

„Sejdeme se za půl hodiny na trávníku u Casement Avenue.“

Ulevilo se mi. „Budu tam.“

„A chlapečku?“ dodal varovným tónem. „Nečekej žádné další vzorky zdarma.“

25. ÚNORA 2000

Teď už víš proč

AOIFE

„Já to nechápu,“ řekl Paul v pátek večer do telefonu netrpělivým tónem. „Slíbil jsem ti, že už to znovu neudělám. Proč to nemůžeš nechat být a sejít se se mnou?“

„Protože když jsem se s tebou sešla naposledy, vyžvanil jsi lidem naše soukromé záležitosti,“ odsekla jsem a obrátila oči v sloup nad jeho neskutečnou hloupostí. „Pořád jsem na tebe naštvaná. Zradil jsi moji důvěru. A když ti nemůžu věřit, nemůžu s tebou ani být…“

„Můžeš! Můžeš mi věřit,“ naléhal a jeho tón se rychle změnil z neústupného v prosebný. „Je mi to líto, zlato. Opravdu. Už se to nikdy nestane.“

„Přesně tak,“ souhlasila jsem. Byla jsem ale naštvaná jen napůl, jelikož pravdou bylo, že mi to bylo z velké části jedno. „Už se to nestane, protože tvoje ruka se už nikdy nedostane tak blízko mých kalhotek, Paule Rici.“

„Ale já tě miluju.“

„Panebože.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Vzchop se. Chodíme spolu teprve pár týdnů.“

Nastala dlouhá pauza a uši mi zaplnil tichý smích. „Zašel jsem moc daleko?“

„Jen trošku,“ odpověděla jsem s úsměvem. „Miluju tě,“ napodobila jsem jeho vyznání. „Ty troubo. Co kdybych byla jako ty holky, které věří těm blbostem, co kluci říkají?“

„Pak bych byl o krok blíž k tomu, abych se znovu dostal do tvých kalhotek?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„Do mých kalhotek se už nikdy nedostaneš ani malíčkem.“

Zasmál se do telefonu a pak řekl: „Poslyš, zítra večer je na stadionu GAA diskotéka pro nezletilé. Pojď se mnou. Vynahradím ti to.“

„Takže mi chceš vynahradit, že ses ke mně choval jako hajzl, tím, že mě vezmeš na pochybnou diskotéku pro nezletilé, kde se holky tisknou ke zdi, aby je kluci osahávali?“ Zvedla jsem obočí. „Páni, to je opravdu lákavé, ale ne, díky.“

„Ty mě chceš vážně potrestat, co?“

„Ano,“ přikývla jsem. „To chci.“

„Líbil se ti náhrdelník, co jsem ti koupil, ne?“

„Byl v pohodě,“ zamyslela jsem se a natáhla ruku, abych pohladila lesklý přívěsek na krku. „Ale kupováním dárků si mě nezískáš, Paule.“

Na druhém konci linky si Paul povzdechl. „Aoife…“

„Teď už běž, mám práci.“

„Co děláš?“

„Sleduju lidi.“

„Jsi venku?“ Jeho tón byl zvědavý a plný žárlivosti. „S kým?“

„S mým druhým přítelem,“ odvětila jsem, zatímco jsem na zídce před domem houpala nohama. „Nezmínila jsem se ti o něm? Je opravdu důvěryhodný.“

„To není vtipné.“

„Vždyť si z tebe jen utahuju.“

„S kým jsi, Aoife?“

„S nikým.“ Zasmála jsem se. „Dobrou noc, Paule.“

„Ne, počkej, s kým jsi doopravdy –“

Zavěsila jsem, strčila telefon zpět do kapsy županu a povzdechla si, zatímco mě zaplavila známá vlna frustrace.

Uběhly už téměř dva týdny od chvíle, co mi Joey Lynch prozradil, že se Paul rozpovídal o mých růžových krajkových tangách, a já už na Paula ve skutečnosti nebyla naštvaná. Od začátku mě celá ta záležitost zas až tolik nerozčilovala.

Jistě, nebyla jsem zrovna nadšená z toho, že o mně mluvil se svými kámoši, ale o klucích v mém věku jsem věděla dost na to, abych pochopila, že to prostě dělají.

O takových věcech si pouštějí pusu na špacír.

Hodně.

Moje nejlepší kamarádka Casey si myslela, že bych měla kvůli tomu, co Paul udělal, být naštvaná víc. Možná měla pravdu, ale podle všeho mi na tom – ani na mém vztahu – nezáleželo natolik, abych v sobě vyvolala potřebné emoce.

Krom toho to s Paulem nebylo zas až tak špatné. Byl hezký, chytrý a většinou jsme se spolu dobře bavili. Přesto jsem nedokázala potlačit pocit neklidu.

Jen jsem nechápala proč.

Ale chápeš, ty jedna lhářko…

„Co tady děláš, Aoife?“ zeptala se mě Katie Wilmotová, moje sousedka, a vytrhla mě z myšlenek.

Byly jsme kamarádky od dětství, ale loni se naše cesty rozešly, když zůstala na naší staré základní škole a já odešla na Ballylagginskou. Příští rok mířila výš než já a chtěla odejít na Tommen, soukromou školu až za Ballylagginem. Jelikož jsme ale bydlely vedle sebe, naše přátelství pokračovalo.