ZJEVENÍ

Copyright © Kateřina Surmanová, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1523-5

„Kdyby ty stromy mohly vyprávět! Ty to všechny zažily a viděly. Všechno viděly.“

Stanislav Lech,

přeživší vypálených a vyvražděných Leskovic

„Vše nebylo v pořádku.“

Anton Malloth,

dozorce z Malé pevnosti Terezín

Místům a jejich lidem. Paměti a odvaze.

strom rodiny Tanzerů

OUVERTURA

9. dubna 1993

Prameny

Měsíc svítil tak jasně, jako by ho vycídili; jako žárovka nad pitevním stolem. To mu utkvělo nejvíc, třebaže se té noci odehrálo tolik podivných věcí. Třebaže viděli to zjevení. I když, upřímně, tuhle událost, kvůli níž si připadal duševně pochroumaný, se snažil spíš důkladně vytěsnit. Není to ten kluk, však víš, jeden z těch dvou, co tvrdí, že viděli nad Prameny bubáka? Ne, on ne, to odmítá. V jeho vzpomínkách svítí měsíc tak jasně, že už nic dalšího nelze spatřit.

Jen za nocí dost tichých, kdy bývá slyšet, jak tančí listí, a dost temných, aby zvládly zapudit měsíc, nedovedl Petr Kučera alias Harmonika před vzpomínkou utéct. Bylo mu jedenáct, tehdy v noci a znovu pokaždé, když se na ni rozpomněl. Tehdy v noci se na Popravčí louku s Dandym, jejich oddílovým vedoucím, vydával podruhé. Skautský náčelník tam mířil desátý rok za sebou, pokaždé o Velkém pátku, který nadešel od momentu, kdy to na louce slyšel. Když jim o tom vypravoval – a dělal to často –, nikdy je neošidil o noticku, že tenkrát, ve čtyřiaosmdesátém, velikonoční pátek připadl, ausgerechnet, na třináctého.

„Šlapali jsme tehdy puťák, padesát kiláků nočního pochodu do Mariánskejch Lázní, šlo nás asi dvanáct kluků. Tam, co se stáčí cesta stranou, kde se musí uhnout z pěšiny, aby člověk Popravčí louku vůbec trefil, jsme došli před půlnocí.“ Tady se Dandy vždycky odmlčel. „Do té doby byla tma, až jsme zakopávali, ale najednou se udělalo jasno. Měsíc zářil, jako kdyby si na nás chtěl někdo posvítit.“

Za ohybem stezky se podle Dandyho příběhu ozvaly zvuky, samy o sobě strašidelné, protože jim kulisu poskytoval půlnoční les, hustý a plný stínů, kam se za války nořili partyzáni. „Zavřískl nějaký pták, myslel jsem si nejdřív,“ líčil Dandy u táborového ohně. „Ale pak se to smálo, křičelo, brečelo, volalo – ba ne, uvědomil jsem si, že to bude něco jinýho. Žádnej pták.“

Prolínalo se tehdy prý víc hlasů, do toho tuponosé nárazy, jako když kov uhodí o kov, Dandymu se zdálo, že snad rozeznává němčinu, ale zvuk uskakoval, nechtěl se dát chytit, vzdoroval, aby se do něj nedalo pořádně zaposlouchat. Dandyho pes, kříženec ovčáckého psa s bůhvíjakým náhodným pobudou, zatáhl ocas hluboko na slabiny, ukryl se pod rozložitým smrkem, kde se třásl. Až když hlasy umlkly, dal se přesvědčit, aby vylezl, a nechal se pohladit.

„Mně přišlo, že to celé trvalo tak deset minut, čtvrt hoďky nanejvýš, ale na náramkovkách jsem uviděl, že už bude jedna. Uvrhlo nás to všechny do nějakýho šoku, ani jsme o tom nemluvili a šli jsme dál, na Kladskou a na Mariánky. Asi jsme se báli ozvat. Kdo ví, co by nám to ještě mohlo vzít, když už nás to obralo o hodinu života,“ povídal Dandy a jako obvykle skončil větou, že událost jeho parta zaznamenala do skautské kroniky, jako by to kostrbaté, pobledlé písmo představovalo nezvratné osvědčení pravosti.

„Jasně že kecá,“ uchechtl se Harmonikův kamarád Honza Kulhavý alias Hlásek, když Petr do skautu nastoupil, „ale výpravě to dodává parádní atmošku. Ono ti to pomůže rychlejc přejít kopce ve Slavkovským lese, je to pěknej stoupák.“

A už tu byl zase, tajemný a tajnosnubný Velký pátek, den prodchnutý tragédií a tryznou. Celou cestu se vedle vysočiny s rohlíkem ládovali historkami. Připomínali si do posledního detailu, co u Popravčí louky zažil Dandy, po tisící zalitovali, že jeho kříženec už nežije, protože je mohl upozornit, kdyby se blížilo cosi neuchopitelného.

„To víte, že je to blbej překlad?“ poučil osmihlavou skupinku Žbluňk – Petr by si ani pod pohrůžkou mučení nedokázal vybavit klukovo jméno. Naslouchali mu bedlivě: no a co, že to všichni dávno znali? Patřilo to k rituálu. „Název se datuje až někam do šestnáctýho století, v originále je to Mordschlägerin Wiese.“ Chtě nechtě ho obdivovali, že tu strašlivou skrumáž německých písmen dovedl vyslovit správně. „Přesnej překlad by zněl Louka vražednice, protože tu prej nějaká ženská zabila svoje dítě. Prej bylo postižený a ona se ho musela zbavit, aby ji lidi neobvinili, že ho má s ďáblem. Tehdy na to věřili.“

Chvíli kráčeli tiše, jen spadané větvičky v nočním klidu křupaly. Nemluvili, aby si vychutnali předestřený obraz, aby ho hned nespláchli novým douškem, co jim zmrazí hltany i žaludky.

„Tady bylo hodně postiženejch děcek,“ navázal chlapec, z něhož si Petr neuchoval ani přezdívku, věděl jen, že ve velkopátečním partu obstarával tuhle část liturgie. „Ještě v době, kdy Prameny byly německý, jmenovaly se Sangerberg a těžilo se tady. Chudší horníci se usadili ve svahu nad městečkem, kde strašně foukalo, pořád jim ulítávalo prádlo. Větrnej kopeček se tomu říkalo. Držely tam ty nový rodiny při sobě, uzavřený, s jinejma se nedružily, brali se tam mezi sebou příbuzný, proto měli ty děcka dementní. A drželi je v klecích.“

Pokochali se v duchu hrůzným výjevem a hned zas vyprávění kvačilo dál, přeskákalo k magické podstatě velikonočního období. Otvírá se země, vydechuje stará prokletí, láká na zlaté poklady, aby sklapla hubu v momentě, kdy má naivu uvnitř s rukama a očima ulepenýma mamonem. Skauti milovali hlavně historku o kostele svatého Mikuláše. Už dávno není, zmizel spolu s těžbou a horníky, jimž patříval: skoro bez ustání hostil zádušní mše, jak se vršila důlní neštěstí. Ale o čarovné noci kostel povstává ze země, plný žlutého světla svíček. Rozezní se zvon, páře tmu a hráz mezi těmi, co jsou a co byli, svolává mrtvé havíře a oni se vylupují z okolního lesa, úzké průchody mezi smrky a buky je vydávají jednoho po druhém. Jsou jich stovky, černé postavy odshora dolů, stovky a tisíce, přicházejí, dokud není kostel úplně plný, všechny hlavy sklopené. Z bezdechých plic povstane chorál, omamný a velkolepý. Kdo živý se ke mši přimotá, odejde s dušemi zesnulých do podzemí. Napořád.

Ano, tuhle místní legendu Dandyho kluci vysloveně zbožňovali, a přece ji ještě jedna předčila, i když z ní uchovávali leda střípek. Malý, ale dost ostrý, aby v nich bodal.

„Myslíte, že šly tudy?“ zeptal se Petr pološeptem; tak to vyznělo uctivěji. Nemusel kamarádům vysvětlovat, koho myslí, všichni chápali a představili si totéž. Žalostný pochod zubožených těl, bílé bosé nohy se míhají po černé zemi, do zad je postrkují řízné německé nadávky. Zbytečné plahočení, poslední týrání na samém konci války. Tři sta kilometrů pěšky pro ty, které se ještě dovedly vléct, na voze ležely nemohoucí. Jenomže nemoct jít znamenalo umřít, jak Dandyho kluci věděli. Dozorci vězeňkyně během pochodu stříleli nebo ubíjeli dřevěnými holemi a odhazovali je jako skořápky od buráků. Za víc jim nestály.

„Mohlo to bejt tady,“ přisvědčil Splávek, jako by o tom bůhvíco načetl. „Šly ze Svatavy do Volar a někde v těchhle místech jich dvanáct v noci umrzlo. Někde tady je dvanáct pamětních kamenů.“

Rozhlíželi se, krky toporné napětím, jako kdyby se ty improvizované náhrobky měly snad na povel zjevit.

„Pro samý kecání byste přešli odbočku,“ vyhuboval je Dandy. Trochu se polekali. Překvapeně se probrali z úvah, skoro mu nevěřili, že už došli tak daleko, ale sami viděli, že je nebalamutí. Zvolna k nim mířila půlnoc, měsíc zabalil do stříbřitého alobalu vše, nač dosáhnul, a oni s bázní a neokoralým úžasem sešli z pěšiny a brodili se vyšší travou k Popravčí louce. Tady už se nevyprávělo, tady už všechno mluvení zastal les, noc a fantazie. Vždycky bylo co slyšet a co vidět, hlavně to, co pořádně vidět a slyšet ani nešlo. V cíli, na mýtině ukryté mezi stromy, je jas měsíce skoro oslepoval. Než stihl Dandy vydat pokyn, aby si posedali, najedli se, mají-li hlad, a oči vysadili až nahoru na stopky, jeden z kluků poplašeně zvolal: „Hele, támhle! No, támhle, ten strom!“

Petrovi se stáhla kůže kolem páteře, hrbolky obratlů vystoupily: konečně se něco děje! Za úplného bezvětří – nehnulo se ani nejtenčí hrdlo štíhlých travin – se vzrostlá bělokorá jedle pět metrů od nich komíhala ze strany na stranu, jako by jí smýkalo vlnobití. Vzrušení z chlapců sršelo ve výbojích.

„Dandy, mně je blbě… hodně,“ zakňoural Žbluňk. Držel si dlaně pod bránicí, trochu ohnutý jako Polednice, čelo opocené.

„Jak jako blbě? Budeš zvracet?“

„Nevím, prostě blbě,“ zopakoval Žbluňk mdle, tělem mu proklusal třas.

„Harmoniko, Splávku, vezměte ho zpátky na cestu, a fofrem,“ zavelel Dandy. Chystali se odmlouvat a protestovat, přece jim to Žbluňk celé nepokazí, ale Dandy je nenechal. „Hned, jsem řekl. Dělá mu to tady zle, je na to nějak citlivej, copak jste slepí?!“

Petr ví, že uchopili s Honzou umdlévajícího Žbluňka každý za jeden loket a že mu připadal překvapivě poddajný a těžký zároveň. A taky studený, jako by se snad chladil v lednici.

„Pojď, prosím tě,“ oslovil ho Splávek dobromyslně. „Za deset minut jsme na pěšině a bude ti zas hej.“

„Za deset minut bude akorát půlnoc, budem jediný, kdo o to přijde,“ zabručel Petr.

„Jako o co?“ zajímal se Splávek. Žbluňk nemluvil, jen mělce dýchal a klopýtal mezi nimi.

„Nevim o co, jak mám vědět, o co přijdeme, když tam nejsme,“ nadával tiše. Ale pod slupkou hněvu, později si to přiznal, cítil úlevu. Taky se na louce bál. Byl by zůstal, samozřejmě, ale nežehral osudu, že ho odvedl. Tedy, v ten moment ještě ne.

Ústup na značenou trasu k Pramenům jim trval zrovna tak dlouho, aby se k posedu s turistickým rozcestníkem dobrali o půlnoci, k cílové pěšině chybělo ještě pár vteřin chůze. Petrova pusa, otevřená ke sdělení tohoto údaje kamarádům, zůstala nedůstojně rozcapená. Civěl před sebe, nemohl se hnout. Z ničeho, z mikroskopického průduchu ve tmě, se vynořil archaický pohřební vůz. Katafalk zdobený sametovou drapérií a zlatým kováním, loukoťová kola drkotala po neexistujících výmolech půl metru nad skutečným kamením, před nimi máchala vzduchem kovaná kopyta koňského čtyřspřeží. Na kozlíku dvoukoláku nikdo neseděl, vraníci táhli sami, bez zaváhání, znali svoji cestu, i když tam, co kráčeli, vůbec žádná nevedla. Koně zahrabali nohama a katafalk vplul do nicoty, která ho na okamžik vydala jasné měsíční noci a ohromeným dětským zrakům. Petr a Honza na sebe upřeli vytřeštěné oči.

„Viděl jsi ten vůz?“ vybafl Petr.

„Tak přesně to jsem se chtěl zeptat tebe,“ odpověděl Honza.

„Kluci, nechte toho. Proč mě strašíte? To není žádná legrace, není to kamarádský,“ kňoural Žbluňk.

„Jak to jako myslíš? Tys nic neviděl?“

„A co jako? Nechte toho, já to na vás povím, jestli si nedáte pokoj,“ Žbluňk neměl daleko do breku.

„On to neviděl,“ sdělil Splávek Petrovi lakonicky.

„Pojďme odsud, zpátky na tu cestu,“ vyhrkl Petr. Chtěl, aby to vyznělo jako povel, ale ani sám sobě nenamluvil, že to bylo cokoli jiného než prosba, a úpěnlivá.

Když se z Popravčí louky – kde se jedle záhy utišila a víc se nedělo vůbec nic – konečně vrátil zbytek oddílu, kluci Dandymu běželi naproti a vykládali mu překotně, co zažili, skákali si do řeči, až je musel zastavit a nechat si to vyložit celé znovu. Pak se vztyčil, hleděl směrem k lesu, nemluvil. Zdálo se, že tak ustrnul na hotové věky, Petr doslova cítil, jak se mu o paže otírá mizející čas.

„U posedu, jak je značka, říkáte?“ promluvil konečně.

„Ano, úplně určitě tam. Vyjel z ničeho a zajel do ničeho, nejel po žádný cestě,“ zopakoval Splávek.

„Jak se to vezme,“ řekl Dandy. „Není tam cesta, ale bývala. Stará cesta na Prameny. Stará cesta, co už není, ke hřbitovu, který už tam taky není.“

Oldřich Tomíček se v půlce února dožil pětaosmdesátých narozenin, a když mu pravnučky lípaly polibky na tváře, brblal, že v tomhle věku už není co oslavovat. Každé ráno objevoval nová místa na těle, kde ho co bolelo, loupalo, skřípalo nebo kde – a to bylo nejhorší – necítil nic.

„Tak přestaňte s tím paličáctvím, tatínku, a pojďte bydlet s námi do města. V baráku je místa dost,“ spílala mu dcera. Sama by na Kladské nezůstala, obléhaly ji tam vzpomínky, o něž nestála. Posílaly k ní bratříčky, posmívaly se jí, že jejich obličeje neumí zaostřit. Ale jak by si po těch letech mohla pamatovat jejich rysy? A jak by mohla necítit tuny viny za to, že nemůže?

„Nezlob se, Madlenko, ale jednou hajnej, vždycky hajnej. Tady v těch lesích umřu, ve svým revíru, jinde bych ani nechtěl. Už mě tu na výminku nenechají pořádně na nic sáhnout, jsem takovej čestnej hajnej, ale jedině tady se cítím pořád živej. A ne starej jako počátek světa,“ omlouval se pokorně, aby se nehněvala, jediné dítě, co spolu s ním přežilo válku. Tenkrát pochopil, že přežívat už nikdy nechce, jenom žít, i kdyby ho to právě život mělo stát. A tak si na vedení lesů i po dosažení důchodu vyprosil, aby ho na Kladské nechali, byť v menším domku. Pořád se dovedl o ledacos postarat. Vyčistit zbraně, zatopit v krbu, pooprašovat trofeje, ze znalosti a skoro jen od oka prorokovat, jak tuhá bude zima a jestli se spárkatá zase přemnoží.

Na začátek dubna se vyvrbilo nebývale hřejivé počasí, vlněné a měkké, svist rozepínaných zipů na bundách hrál sílícímu slunci fanfáru. Oldřich si zručně ubalil cigaretu, svedl to jednou rukou, na což jeho pravnučky valily bulvy a povykovaly, ať je to taky naučí, načež jim jejich mámy všem vynadaly. Sirku rozžal svižným škrtnutím o podrážku, další trik, z něhož jeho štěbetalky omdlévaly. Zabafal a pomalounku stoupal dál do kopečku nad Kladskou, za zády nechával tu unikátní tyrolskou osadu, přivezenou v roce 1873 marnivým šlechticem ze švýcarské expozice na Světové výstavě. Kníže Otto Friedrich Schönburg-Waldenburg se tehdy ve Vídni dokonale pobláznil: na svých državách v Císařském lese musí mít tohle, s jiným se nespokojí. Architekt osobně dohlížel na to, aby se celý pavilon opatrně rozebral a bez nepatrné odchylky zase sestavil. Knížete dávno zavalily přesýpající se písky, les obrazil novými šiškami a změnil jméno, většina hrázděné parády zanikla pod náporem valivých dějin, ale několik budov, co vídeňskou výstavu pamatovalo, pořád stálo na místě. Teď už sem patřily, už dávno nebyly náplavou. Oldřich si vedle nich nepřipadal tak starý a vyrvaný z kontextů, v nichž se aspoň trochu vyznal.

Takhle pozdě v noci už na procházky nechodíval, ale dneska nemohl spát. Něco ho tlačilo, obří hrášek přímo do ledviny, až už nevydržel, vysvobodil se ze zpoceného prostěradla a vydal se mezi svoje staré známé. Mezi listy, jehličí, kamení a borůvčí, aby ho utěšily a uspaly. Nad hlavou mu zaskřehotal krkavec, někde vysoko. Když vzhlédl, spatřil ptačí siluetu, prozradil ji pátrací reflektor měsíce. Ta spousta bledničkového svitu Oldřicha znervózňovala. Stromy vypadaly, jako by na ně napršelo stříbro a ony se nemohly ani hnout, zatuhlé ve staré fotografii, přeexponované a zapomenuté ve vývojce, kde ji stráví louh. Tak moc zapomenuté, bloudil Oldřich v útrobách své hlavy. Kdo je fotil? Kdo se podívá, kdo je pozná a vyslechne? Kdo polituje?

Krkavec zaskřehotal podruhé, vítr přinutil špičky smrků zanaříkat. Oldřichovi na páteř zabrnkalo zamrazení. Rozhlédl se – najednou měl pocit, že s ním v lese někdo je, a zároveň si snad nikdy nepřipadal tak sám. Mravenčivé ustrnutí roztříštil halasný vpád rukaté a nohaté skupinky, valila se k hajnému ze svahu, na metry z ní páchnul strach. Oldřich ucouvnul, ale spíš aby ho neporazili, než že by se jich bál. Na to byli oni sami moc vyděšení.

„Co se to tu děje? Co je to za hulákání v lese?“

„Nezlobte se, jsme skautský oddíl, jdeme puťák z Pramenů do Mariánek, ale bylo by lepší, kdyby kluci mohli někde přespat, že bysme to došli ráno.“

„A co je? Viděli jste snad strašidlo?“ zajímal se bodře Oldřich.

Pověděli mu, co viděli a kde, pověděli mu to slovy a nezvykle velkou plochou bělma kolem panenek.

„Běžte tady dolů, nescházejte z cesty. Zabouchejte na správce, řekněte mu, že vás posílám. Uloží vás, jeho paní ohřeje chlapcům trochu mléka, když budou chtít.“

„Vy nejdete?“ optal se Dandy.

„Za chvilinku. Jen jděte, jděte napřed,“ pobídl skauty Oldřich a oni šli.

Počkal, až dozní ozvuky čtyřiadvaceti podešví, sklesle u toho hleděl nad stromy. Po krkavci na nebi nezůstalo ani památky.

Jakmile si byl jistý, že je sám, sňal z bělovlasé hlavy klobouk a druhou rukou se pokřižoval.

„Pohřební kočár starýho Tanzera,“ zašeptal. „Tak to má další z nich za sebou.“

Obrátil se zády k pěšině, která svazovala Kladskou s Popravčí loukou a Prameny, a vracel se domů. Přidá se ke skautům, dá si s nimi mléko. Dneska už stejně neusne.

Bůhvíodkud se připlížilo mračno a konečně zhasnulo halogenovou lampu v nadhlavníku.

Krkavec zaskřehotal potřetí.

KAPITOLA PRVNÍ

duben 1993

Inzell

„Ale co tam vůbec dělal? Tys věděla, že jel do Sangerbergu? Aspoň tys to věděla?“

„Už se to nejmenuje Sangerberg, víš, přejmenovali to na Prameny. V době, kdy už tam žádné lázně nebyly. Všemu tam mazali jména a paměť, aby jim nemuselo být tolik hanba.“

„Sakra, Oma, neodbočuj. Proč byl děda v Sangerbergu?“

Nechtěl na babičku dorážet, tím méně hulákat. Smutkem ze ztráty milovaného muže, jediného, kterého kdy měla, celá zkřehla jako led na březnové kaluži. Ale Tadeáš se taky trápil, i jeho drtil zármutek a bylo o tolik snazší přetavit ho v hněv. Oma upřela modré oči z okna, bezděky si pohrávala se zlatým medailonkem na krku. Na horizontu jí bavorské Alpy stoicky vzkazovaly, že jsou těžší věci k unesení než lidské hoře. Hloupé hory.

„Byl tam doma,“ odvětila s takovou něhou a samozřejmostí, až to Tadeáše znovu málem rozplakalo. Jenže už nechtěl brečet; ne, teď se chtěl ptát.

„Domlouvali jsme se přece, že tam pojedeme spolu. Že si zamluvíme v Marienbadu dům a strávíme tam celé léto, pořádně to procestujeme, ty a Opa budete vyprávět.“

„Pořád jsme to odkládali, že? Co padla železná opona, říkali jsme, že pojedeme, ale nejeli jsme.“

„Tak proto?“ naléhal Tadeáš. „Opa se urazil, že jsme si neudělali čas?“

„Ne,“ pronesla pevně a pro důraz mu stiskla ruku. „Opa se nezlobil, tím méně na tebe. Na svůj vzácný poklad.“

Nedovedl se ubránit nutkání, očima vyhledal zrcadlo nad přebujelou monsterou vedle knihovny. Vypadal jako nejtypičtější odrůda Tanzerů, dědečkova mladší kopie. Hlava ve tvaru kindervajíčka, výrazné oči vroubené masitými víčky, která falešně naznačovala alergii nebo nevyspání. Obočí se vyčerpalo v první půlce cesty od kořene nosu, dál k vnějšímu koutku oka se vytrácelo. Linka rovnoměrných úst se stáčela dolů ve výrazu trochu melancholickém a trochu nerudném. Na široké tváři s mohutnou bradou vyznívala legračně či zženštile jejich rodová půvabná, oblá ouška. Tanzerové trpěli na kouty či pleš, dědečka dostihlo to prvé, o Tadeáše usilovala stejná pohroma. Kučeravé hnědé vlasy se jim oběma vytrácely ve dvou nežádoucích pěšinkách a oni si zvlněné kadeře česali na stranu, aby úbytek skryli. Nebyli vysocí, příroda a pánbůh vymodelovali Tanzery podsadité, aby je horský vítr neodfoukl. Vypadali trochu, jako kdyby je sochař původně zamýšlel jako bustu, ale pak se rozmyslel. Většina hmoty a síly se držela v plicích a plecích. Boky a nohy se snažily, aby se s tím vším nějak vypořádaly.

„Jste dvojčata, jen jste se každý narodil jindy,“ dobírala si Tadeáše často Oma, zvláště když ho zastihla nad knihou, již četl nebo psal. I to s dědou sdíleli: vášeň pro literaturu, pro příběhy. Oba to podědili po jednom z nejslovutnějších sangerberských občanů, Thaddäusi Tanzerovi, činorodém a sečtělém muži, jemuž rodinný byznys, jakkoli kolosální, k sebenaplnění nepostačoval. V šestnácti letech si otevřel obchod s knihami, to se psal rok 1829. Prodával originály i kopie, které sám tiskl a vázal do kůže. Po Egerlandu, jak se tehdy Chebsko identifikovalo, šířil slovo Boží i slovo Dickensovo. Opa, který nesl další z rodových jmen, Adam, trval na tom, aby jeho vnuka pojmenovali po tomto předkovi. A protože Opa málokdy protlačoval svoji vůli silou, vyzněl jeho apel nezvratně. Tadeášův otec Johan neodporoval, i když by býval radši, kdyby syna opatřili německou variantou. Opa jen jemně zakroutil hlavou, nepozvedl hlas ani ruku.

„Ne, bude to česky,“ oznámil Johanovi. „Ty se taky jmenuješ česky.“

A Kašpar, Tadeášův mladší bratr, se – jak jinak – taky jmenoval česky.

Tadek, jak ho v té prazvláštní, národnostně spletité domácnosti oslovovali, znal anekdotu o svém pojmenování jen z vypravování, ale uměl si dědu živě představit. Věděl, jak vypadá rozhodný a rozhodnutý. Opa to předvedl, když se Tadeáš druhým rokem trápil a vlekl vyprahlou pouští svých studií práv. Děda měl práva vychozená, Johan také, a slušelo se, aby si obchodní odnož tohoto oboru pořídil i Tadeáš, jenže si v tom počínal prachmizerně.

„Nehodí se na to, půjde na jinou školu,“ vstoupil Opa jednoho večera do hádky mezi Johanem a Tadeášem.

Zarudlý Johan na svého otce vyštěkl, zda šílí, nebo se mu zkazil humor, ale Opa ho utnul mírným pohybem dlaně. „Dost bylo promarněných životů, nemyslíš?“ oslovil syna a odehrálo se mezi nimi něco, v čem se Tadeáš tak docela nevyznal. Než se po tom mohl začít pídit, ulpěl Opa přísným pohledem na něm.

„Ale na školu půjdeš, rozumíš? A dokončíš ji.“

Kýval tehdy jako sádrový bůžek, okouzlený volností, již mu Opa vybojoval, a zodpovědností, jíž ho vyznamenal.

Co si počne teď? Čím a kým bude ve světě, kde sotva obstojí kompletní člověk, když z něj bez dědy ostala jen polovina? A možná méně než to.

Oma usnula, jak to umí jen velmi malé děti a velmi staří lidé, náhle a hluboce. Stačila na to chvilinka, kdy se potuloval v myšlenkách. Hleděl na ni a přemítal nad otázkou, již jí nepoložil, ale která v něm hlodala. I kdyby se Opa pustil do výletu na vlastní pěst, i kdyby se rozhodl, že z toho vynechá celou rodinu, jaký dává smysl, že odjel, když je Oma tolik nemocná? Když se zrovna za jejím ramenem zvětšuje obrys smrti? Nádor metastázoval, oznámil jim s lítostí lékař, a pokud dobře počítal, děda odcestoval čtyři dny nato. Co se asi dělo, jaký naléhavý důvod musel vyvstat, že babičku opustil? Ona to věděla, o tom Tadeáš nepochyboval. Ale nechtěla jim to prozradit a schovávala se za autentický kordon žalu.

Přikryl Omu plédem a potichounku vycouval z místnosti. Kráčel chodbou, zdánlivě bezcílně se šoural, i když nohy i hlava věděly, kam směřují, jen si to mezi sebou nepověděly. Před dveřmi do dědečkovy pracovny se Tadeáš zarazil, jako by to byl Modrovousův zapovězený pokoj. Opa mu nikdy nezakazoval vstupovat. „Co si chceš prohlídnout nebo půjčit, přečíst si, je tvoje,“ pobízel ho naopak. Jenomže to náhle bylo jiné, když už to vlastně nebyla dědova pracovna. Kdo ví, co to teď je, když děda zemřel. Bývalo by vyznělo správněji, kdyby pokoj zmizel i s ním.

Tadeáš s povzdechem vešel, přichystaný na usazené dýmkové aroma, na prašnou vůni knih a jemnou sladkost dřevěného nábytku. Aspoň si to myslel, dokud se mu přes čichový vjem nezadřely do srdce třísky. Posadil se do křesla, kde sedával Opa, a hořce si uvědomil, že takhle už to zůstane, že se stesku už nezbaví. A znovu ho rozrazil vztek z bezmoci.

Nejvíc se zlobil na sebe. Poslední měsíce se dědovi skoro nevěnoval, přehraboval se v neuspořádaném binci svého profesního života, hledal se a ztrácel, až mu manželka napůl žertem, napůl ustaraně předhazovala, aby si raději pořídil motorku než milenku. Na krizi středního věku v pětatřiceti ještě nedozrál, na pubescentní světabol už bylo pozdě, ačkoli příznaky odpovídaly. Tadeáš se vymykal z povahy rodu, kde nikdo – ani děda ne – nezběhl od chmelařského, pivovarnického povolání, už víc než století ne.

Bobtnalo v něm nějaké nutkání a štvalo ho svojí neurčitostí. Otec byl chladný, racionální, spořádaný pedant, žil v číslech a faktech, v růstových křivkách a obratech. Matka, již poznal coby svoji asistentku, otci pořád vypomáhala se schůzkami, papíry, udržovala ho čistého a najedeného. Johanovi se na Jiřině zamlouvalo i to, že pocházela z rodiny českých imigrantů. Brali se v Rakousku, kam z Československa nakonec odešli Opa s Omou. Byla to Češka jako Johanova maminka – pravá maminka, ne Eva Hasselová, dědova druhá a poslední žena. Jiřina byla prostá a nenáročná, spokojená s tím, co měla, bytostně hrdá na Johanovu pracovní i soukromou kázeň. Tadeáše všichni nezměrně rozčilovali: Johan, máma i mladší bratr Kašpar, který absolvoval práva se stejnou nenuceností, s níž sjížděl černé sjezdovky. Učiněná reklama na pánský deodorant, přesně věděl, co chce a jak toho dosáhne, už od studií pomáhal vést rodinný byznys, staral se o vývoj, inovace a marketing. Nejlépe taky pasoval k Inzellu, oživlé pohlednici z dovolené, nad níž sousedé zvadnou závistí; ironií osudu on jediný žil jinde, v prostorném bytě v Salzburgu.

Tadeáš těm lidem nerozuměl, jako by ani nebyli jeho vlastní. Proč jsou spokojení, proč v nich nevře, proč je svět nepudí běžet, až se jim roztaví kolena? Choval v sobě neklid, který poznával jenom Opa. Poté co z něj děda sňal břemeno obchodních paragrafů – i když nikdy neformuloval pardon, že by se nejstarší vnuk nemusel podílet na chodu pivovaru –, vystudoval Tadek kunsthistorii, mohutně cestoval a bral kurzy tvůrčího psaní. Z hecu a zoufalství nad obrovitostí autorského bloku napsal pod pseudonymem erotický román, plochodrážní slátaninku se žhavými Italy, ve skutečnosti antropomorfními mimozemšťany, jejichž reálná podoba odpovídá ještěrům a pohlaví žirafím samcům. Kniha se – k Tadeášově šoku spíš než radosti – masivně ujala v Německu, Rakousku a bůhvíproč v Bulharsku. Jeho nakladatel, milovník byronovské poezie, leč pragmatik Karl Brahms mu sdělil, ať ho ani nenapadne v ještěřím duchu nepokračovat.

„Jestli ti nejde o vlastní vnoučata, pomoz mi zajistit aspoň ty moje,“ řekl Tadeášovi. Když začal podle předlohy – se vší vážností – vznikat romantický velkofilm, Tadek kapituloval a napsal další díly.

„Jsem klávesnicový prostitut,“ stěžoval si manželce Adě. Smála se mu, že se bere moc vážně, a dobírala si ho, že se nechce k ještěřímu autorství znát před rodinou. Nakonec jim to přiznal, protože správně předpokládal, že jeho pravou identitu někdo vyšťourá.

Cože, chechtali se kritici v kulturních rubrikách, takže ten nabubřelý chlápek, co napsal Médeiny kyselé hrozny a Orwellův špatný rok, to on je za tím plazím pornem? No to mě podrž, padám!

Oba výše uvedené tituly představovaly krajně neuspokojivé pokusy o seriózní literaturu. Tadeáš zkomponoval kombinace bajky a antiutopie plné neprostupných odkazů na jiná umělecká díla. Za jejich nejvyšší přednost považoval – shodně s kritikou – jejich takřka zanedbatelný rozsah.

„Nebudu ti lhát,“ přiznal mu Karl bez slitování. „Tydle voloviny jsem ti vydal jenom proto, že ještěří péra tak fantasticky vydělávají.“

Když se s pravdou o svém podvojném literárním životě svěřil rodině, matka ho ujistila, že si něco od něj moc ráda přečte, a otec utrousil, co je proboha tak špatného na pivovarnictví, že si raději zvolil tohle? Tadeáš se snažil o nonšalantní tón, aby viděli, jaký si drží nadhled, jak se cynicky popásá na cizím špatném vkusu, ale stejně ho prokoukli. Nemuseli být stejní, aby se znali.

„Nechte ho,“ řekl Opa, „tohle není konec. Teprve začíná.“

Tadeáš pak celou noc civěl do stropu, prsty sepnuté na hrudi jako upír v rakvi. Co když ne, ptal se sám sebe. Co když je tohle všechno, co dovedu? Kdyby se někdo zeptal, čeho se nejvíc bojí, a kdyby on si troufl na upřímnost, bylo by to právě tohle. Co když si jenom myslí, že stojí za víc? Přál si, aby sám sobě a hlavně dědovi dokázal, že svede být něčím víc než jen autorem rychloobrátkového, nízkonutričního braku.

A tak se snažil ze všech sil, pátral po podnětných námětech, po kamíncích, které v něm rozčeří hladinu, po příběhu, který na něj čeká, který k němu patří. Načínal věty a zase je vyrvával stolnímu počítači, jenž se z toho marného pinožení přehříval skoro tolik co Tadeáš. Rešeršoval až do umdlení, nadnášený nadějí, že z důkladné přípravy se dobrá kniha poskládá sama, aby pak zjistil, že se nechal zavalit fakty a nic kloudného ani lehkonohého z té hromady reálií nevydoluje.

A teď už tu žádný Opa nebyl a Tadek věděl úplně přesně, co se stane. Zesílí a zkoncentruje se Johanův tlak, aby konečně zanechal pošetilostí a zapojil se do rodinného byznysu. Necháme ti kreativu, reklamu, dneska se marketing dělá přes příběhy, lákal ho onehdy Kašpar. Další ruce by se nám hodily, brácho.

Tadeáš praštil pěstmi do desky dědova rozložitého stolu.

„Proč jsi jezdil do toho blbýho Sangerbergu? Proč teď? Kvůli čemu?“

Pořád by žil, kdyby nejel, tím si byl Tadeáš jistý. To jenom v krajině svého mládí mohlo Adama Tanzera napadnout, aby proháněl řídké kosti po svazích plných vyhřezlých kořenů a spadaných šutrů. Našel ho polesný, co se pod Vlčím kamenem poohlížel po pytláckých nástrahách. Zlomil si vaz, netrpěl, pověděl Johanovi konzul z velvyslanectví. Jako kdyby o tom mohl opravdu podat důvěryhodnou zprávu. Co on věděl, proč byl děda v lese nad městečkem? Jak dlouho tam ležel, sám, jen s mravenci a mouchami, co se čím dál víc osmělovali? Tadeáš zprudka potřásl hlavou, aby odehnal morbidní představy. Začal se maně přehrabovat věcmi na dědově stole. Pod papíry, v nichž rozpoznal podklady k výroční zprávě, na něj vykoukl ohmataný sešit v kožených deskách. Chňapl po dechu, co se od něj pokusil uprchnout, a zadoufal, že někdy v budoucnu přestanou malé upomínky dědovy přítomnosti tolik bolet.

„Jsi dost starý na pohádky? Dost odvážný?“ ptával se Opa, než začal číst. Pro Tadeáše pak bylo hotovým vyznamenáním, že se s ním Opa o příběhy podělí. Zvláště když vzešly z něj, jak to hrdě zvěstovala první stránka: Pohádky Adama Tanzera.

Pohladil sešit, koutek mu zacukal.

Jak to otec nesnášel, když se zjevil tenhle kožený váček s příšerami.

„Proč ho děsíš?“ prskal. „Mě jsi s tím strašil celé dětství, a to mi věř, že bych se bez toho obešel.“

„To mi věř, že ne,“ odpovídal děda mírně, ale postupně ubývalo příležitostí, kdy vyrukoval s Tanzerovou tajnou knihou, jak o ní žertoval. Nechtěl se Johanovi za zády dopouštět spiknutí, a navíc Tadeáš pozvolna poztrácel chuť dědovým pohádkám naslouchat. Z oblýskaného notesu se stala vágní rodinná legenda ve stylu: „Ach, ten náš dědeček, to je ale výstředník.“

Vybavovaly se mu momentky a názvy, jako když z člověka tryskají nabiflovaná vyjmenovaná slova. Práskají jako bič, ale chrlič neví, co vlastně povídá. Tak teď Tadeášovi tanuli v hlavě skřeti z Krudumu, vlkodlaci ze zalesněných pahorků, půlnočnice, jejichž tvář nesmíš spatřit v zrcadle nebo louži, jinak je to tvůj konec…

Neměl tušení, že děda notes opatruje a přechovává, dokonce tak aktivně, že si ho držel při ruce na pracovním stole. V hlavě mu vytanul obrázek: Opa sedí sám v křesle, kde teď cizopasí on, polohlasně si sám pro sebe oživuje krasopisná modrá písmenka, protože nemá, s kým by je sdílel.

Pevně sevřel sešit, jako by se mu i on mohl vysmeknout na věčnost. Ztraceně se rozhlédl po starožitném zařízení. Myslel si, že dědu zná, že se prolínají na úrovni, kde není třeba o všem mluvit, a najednou mu připadalo, že pro ten sentimentální vrtoch nemluvil o ničem. Seděl tady, v domě, který Opa zbudoval v padesátých letech, když se rodina ze Salzburgu přesunula do Bavorska. V domě, na němž všechno vystihovalo, kdo jsou Opa a Oma, ale jaksi zvnějšku, dojmově. V nádherném hrázděném domě s vyřezávanými ochozy, kaskádami pelargonií, svlačců a pečlivě chráněnými oleandry, co se jako totemoví bůžci na zimu stěhovaly do vstupní haly. Všude dřevo, kůže, vlna, papír – vzpomínky a teplo. Johan, nejspíš přirozeně, prahl po skle, betonu, kovu, jednoduše po kontrastu. Postavil si svoji vilu, ale Tadeáš zůstal u dědy, a to i později, když se oženil, rozvedl, oženil znovu a lépe a s Adou počali dceru. S fyzickou dokonavostí dal najevo, na čí straně stojí.

Podíval se doprava, na čestné místo, jež jediné nenáleželo knihám. Olejomalba bílého jelena s modrýma očima, zářivá skvrna uprostřed šerosvitných obrysů jehličnanů. Přední nohou jelen drtil černého hada.

„Jenom jelen stačí na ty ss-syčící bestie,“ naskočila mu dědova věta a vzápětí nadskočil celý, protože ho od dveří přepadl Johanův hlas.

„Ty jsi tady?“

Nedovedl rozpoznat, zda to otec mínil coby výčitku, nebo ho chtěl bezpředmětnou otázkou upozornit na svoji přítomnost.

„Tati,“ odkašlal si Tadeáš. „Podívej, co jsem tu našel – dědovy pohádky. Chápeš, že je pořád měl?“

„Nepřekvapuje mě to,“ odtušil Johan upjatě. „Byl bych radši, kdybys našel klíče od dědova trezoru. Obávám se, že část akcií uchovával tam.“

Tadeáš znovu pohlédl na obraz s jelenem, coby dítě, uhranutý a umanutý z nedostupného tajemství, odtahoval rám od zdi a nahlížel na ledovou ocelovou plochu s číselníkem. Uvnitř se mohlo ukrývat cokoli. Zlatý poklad, diamant o velikosti pštrosího vejce, kosti nepřátel, průchod do jiného světa.

„To všechno tam je,“ kýval důležitě Opa, když se vnuk zeptal.

Tadeáš se pevněji přidržel kožené vazby, aby mu pomohla nad hladinu.

„Ty je nemáš? Nejsou dole v košíku?“

„Ne, ale to je teď jedno,“ odmávl Johan potíž dlaní. „Jak je na tom Eva?“

„Zle,“ řekl Tadeáš. „Nepoznám, co z toho je zármutek a co rakovina.“

„Zítra má kontrolu a procedury v Mnichově. Mohl bys ji odvézt?“

Nechtěl. Nechtěl při hojení ze ztráty dědy čelit faktu, že Oma umírá.

„Samozřejmě že pojedu,“ ubezpečil otce.

„Pane Tanzere? Mohl byste mě následovat do kanceláře, prosím?“

Tadeáš ztuha rozpohyboval končetiny, krev mu z nich ustoupila na vedlejší kontinent. Čekal v útulném předpokoji s čerstvými časopisy a květinami dlouho, už se ošíval, že se zeptá, co se děje, ale pokaždé se stáhl z hrůzy, že by mu někdo mohl doopravdy odpovědět. Je to zlé, horší, než mysleli, uvažoval překotně, proč jinak by ho lékař zval do soukromí a kynul mu s tou obezřetnou sounáležitostí?

„Kde je Oma?“

„Sestra jí ještě vysvětluje aplikaci nových medikamentů, brzy se k nám připojí. Rád bych, abyste se na něco podíval.“

„Dobře,“ Tadeáš si oběma rukama utěsnil prostor mezi stehny.

Onkolog upevnil rentgenový snímek na podsvícenou obrazovku. Tohle už Tadeáš znal, ta medúzovitá stvůra požírala Omě plíce a z čiré nenasytnosti rozšířila hostinu ke kostem.

„Tohle je nález tři týdny starý, tehdy jsem vám s lítostí oznamoval, že prognóza nevychází nadějně.“

Lékař sňal snímek a nahradil ho dalším.

„Tenhle je z dneška. Vidíte to?“ zvědavě na hosta pohlédl.

„Co mám vidět? Nechápu,“ mračil se Tadeáš. „Nevidím nic.“

„No právě, přesně tak. Vidíte zázrak, pane Tanzere,“ usmál se doktor. „Žádné metastázy, žádný nádor. Jako kdyby tam maligní novotvar nikdy nebyl.“

„Nechápu čím dál víc,“ odvětil Tadeáš.

„Ani já, mám-li být upřímný. Je to jeden z těch úkazů, co se občas v medicíně stanou, a vědecky nelze přesně doložit, co se událo, proč se nemoc stáhla. Jsou to výjimky z pravidel, bohužel; ale stává se to, bohudík. Rozumíte, co vám říkám?“

„Řekněte to jasně,“ požádal.

„Vaše babička je zdravá,“ lékařův úsměv se roztáhl, vzápětí zvedl dlaně, jako by jimi chtěl přílišný optimismus zatlačit zpátky do startovacích bloků. „Musíme ji pečlivě monitorovat, vybavíme ji podpůrnými přípravky, musí se hodně šetřit. Vždycky opakuji, že rakovina je zrádná, umí se vracet, když už jednou někde byla, ale nyní, jak říkám, vidíme zázrak.“

O Tadeáše usiloval nával štěstí, ale zarputile se mu bránil. Neklidně poposedl, naklonil se k uculujícímu se protějšku.

„Poslyšte, pane doktore, jaký do dává smysl? Tím myslím, tyhle věci jsou otázkou vůle, ne? Duševní pohody a tak podobně. A Oma před pár dny ovdověla.“

„Já to neumím vysvětlit, pane Tanzere. Třeba získala dojem, že teď musí žít za dva. Budete se muset zeptat babičky.“

Udělal to, jen co vyšli z kliniky. Přikvačil k nim s bafnutím voňavý jarní vítr, přepočítal si Eviny jemné vlasy. Nastavila mu vrásčitou pleť, jako příteli k polibku. Jednou rukou držela Tadkovo předloktí, druhou si poblíž srdce položila na medailonek.

„Co se stalo, Oma?“ oslovil ji tiše. „Nechápej mě zle, nemohl bych mít větší radost, ale jak je to možné? Ty tomu rozumíš?“

Už si myslel, že neodpoví, že ho ani nevnímá, když jí z úst splynulo jediné slovo.

„Adam.“

„Děda?“ nechápal. „Jak s tím souvisí Opa?“

Eva otevřela oči, jasnější a vyrovnanější, než jak je vídával posledních pár týdnů. Vykročila k parkovišti, tumpachového vnuka nechala za sebou.

„Oma? Jak to myslíš?“ zavolal a popoběhl, aby ji dohnal.

„V Sangerbergu bývala léčivá voda, to jsi věděl? Ne v pramenech, co vyvěraly v lázních. Nahoře, v kopcích.“

„Do prdele, babi, o čem to mluvíš?“

„Dala bych si sachr dort,“ upravila si klobouk. „Dneska budeme slavit.“

„Oma, prosím tě.“

Konečně zastavila, obrátila se k němu čelem, pod papírovou kůží s hnědými skvrnkami, pod stařeckým nedostatkem vláhy a barev zahlédl mladé děvče. Mihlo se jen na chvilinku, ale bylo tam.

„Máš otázky, rozumím. Ale to si musíš vyřídit s dědečkem.“

„Co-cože?“

Už se neotočila ani nezastavila.

Posadil se na verandě do houpací lavice, žuchl mezi podušky ztěžka a s heknutím, jako kdyby mu dnešek přičinil tisíc letokruhů. Zhluboka se napil ze sklenice, kam si namíchal tmavý rum s colou, v poměru jednoznačně nadržujícím tomu prvému. Tadeáš nepil často, ráno mu bude zle, čety permoníků vykonají pomstu za jeho lebeční kostí a na jazyku se mu vyřádí nemytý skunk, ale stejně pil. Dneska se potřeboval rozředit, aby se ho pustila emoční křeč. Nedařilo se mu urovnat rozhárané myšlenky, tím víc, že se mu o nos mazlila vůně lipových květů, podle nichž se celá ulice jmenovala. To byla další z vjemových asociací, které přenášely v čase spolehlivěji než nejsofistikovanější vynález budoucnosti. Vůně dětských časů.

V hlavě se mu cyklil dopolední rozhovor s babičkou a starší rozprava s Karlem, jeho vydavatelem. Tehdy poprvé mu Tadeáš v kanceláři pofňukával nad poťouchlou nespravedlností, že se nad očekávání prosadil v oblasti lechtivých románků a hořce selhával se svými vážně míněnými díly. Bylo to krátce poté, co na něj přilétl chlístanec žíravých recenzí a co začalo být zřejmé, že v oblasti prodejů Médeiny kyselé hrozny sklidí on sám.

„Není to žádný vážný dílo, kamaráde, je z toho znát, že ani ty sám to nedokážeš brát vážně. U ještěrčího porna nad tím dovedeš mít nadhled, je to tak trochu prdel, proto to funguje, ale když se začneš snažit – když začneš usilovat, seš už jenom nejistej a trapnej,“ shrnul Karl.

„Díky, žes to podal tak ohleduplně,“ zabručel.

„Ale vyser se na ohledy, v tomhle kanclu se říká pravda, jinak to není pořádnej byznys ani umění. Já ti poradím, chceš?“

„To bys byl moc hodnej. Jestli tam pro mě máš nějaký řešení, vysypej ho z rukávu.“

„Ty nevíš, kdo seš,“ ignoroval Karl sarkastické stesky, „ty tápeš. Vykládáš o cizích tématech, oďobáváš cizí vášně, ale to nebude fungovat. Napiš o svojí rodině, tam tuším příběh. A dobrej.“

„Těžko. Další typická sudeťácká historka. Odsunutí Němci z pohraničí.“

„Děda byl nácek? Utíkali?“

„Ne, Ježiši,“ zhrozil se Tadeáš takového rouhání. Na mžik uslyšel křupot, s nímž se rozestoupí podlaha a pojme Karla do vroucí lávy. „Opa i Oma byli antinacisti, nebyli ani vyhnaní, odešli sami na jaře devatenáct set padesát.“

„No prosím, takže zas tak typický Sudeťáci to nebyli, že? A dědova první žena byla Češka, ne?“

„Jo, umřela ještě před válkou, krátce po porodu mýho otce, měla slabý srdce. Není v tom skrytý žádný napínavý a temný dobrodružství, v němž sudetskej Němec chrání svoji slovanskou ženu, dokud mu ji esesáci nevyrvou a nezabijou. Jsme nudná rodina. Plno úspěchů na poli chmele a piva a tak. Z toho nic nevykřešeš.“

Tadek si uvědomoval, že Karlovi z momentální ublíženosti lže, nebo minimálně podhodnocuje pravý stav věcí. Tanzerovský epos se pnul po obloucích, které uměly ohromit. Sangerberg se zrodil na hornictví, ale když došlo, co by se dalo kutat, uplývalo sedmnácté a osmnácté století ve zmaru a bídě. Odlehlá obec poskytovala nuzná, neúrodná pole, na nichž se nedalo cokoli pěstovat s rozumným výnosem. Všude to bylo daleko, od jara do podzimu fičel nehostinný vichr, zima zarovnala doliny sněhem skoro po hřebenovky. Kdo tohle přežil a překonal, kdo to místo i přesto dál nazýval domovem, ten prokázal mimořádnou houževnatost.

„To je otřesná vlastnost u pečínky, ale vynikající u lidí,“ glosoval vždycky Opa.

Místní špekulovali a hledali, kde jim náhoda s prozřetelností zanechaly kloudnou příležitost, neutuchali ve snaze se vyšvihnout. Díky tomu, že Sangerberští pořád něco zkoušeli a jejich obec se nacházela u hranic, vybudovali si kontakty a v devatenáctém století konečně prozřeli a nazřeli, že v tom spočívá jejich síla. Nemusejí nic pěstovat – mohou dovážet a prodávat. Nejdřív hnali dobytek a prasata: poznali trasy a obchodníky. Nakoupili mnohohlavá stáda skotu v Rakousku-Uhersku a přepravovali je do Bavorska a Saska. Na jihu Bavor a Rakouska zas nakoupili lukrativní sůl a vezli ji do západních Čech. Když Bavoři uvalili na sůl clo, protáhli trasu přes jih, aby se poplatku vyhnuli, a když už si dělali zacházku, uvažovali, jak to pojmout výhodně. Trasa vedla kolem Žatce, takže odpověď se nabídla sama – na jih vezli chmel, na sever sůl. Do takto koncipovaného byznysu se přidávalo víc a víc rodin. Ty nejšikovnější se mimořádně vzmohly, a tak se zrodilo pár vlivných, bohatých klanů, ovládlo podnikání, zatímco ty méně přičinlivé přijaly za zaměstnance. O skot a sůl se Sangerberští brzy přestali starat: chmel se leskl zlatem.

Jedním z nejvýznamnějších hráčů se stali – prosím, tuš – Tanzerovi. Leonhard Tanzer, otec knihomilného Thäddause, se zapsal coby první ze sangerberských velkopodnikatelů, skutečná honorace, přinášel do obce novinky, poslední módu, architekturu a kulturu. Tak to vytrvalo, než první světová válka rozšlapala byznysu páteř a o zbytek dechu ho připravilo otálení se stavbou železnice. Sangerberg z kolejové trati vynechali a bez rychlé dopravy nešlo v exportu konkurovat.

„Chceš slyšet zábavnou historku?“ optal se řečnicky Tadeáš, když v myšlenkách dospěl do bodu s chybějícími vlaky. Karl bedlivě poslouchal. „V Sangerbergu se v chmelu prosadily hlavně dvě famílie, Tanzerovi a Danzerovi. Bývala to jedna rodina, ze které někdy za třicetileté války vznikly kvůli administrativní chybě dvě větve. A tak měl otec Danzer jednoho syna Danzera a druhého Tanzera. Bratři to tak nechali, aby se rozlišili, ale moc jim to nepomohlo. Matriky dál dělaly chyby a občas zapsaly nějaké dítě obráceně, takže měl zas nějaký Tanzer Danzera a naopak ještě v devatenáctým století. Pak se taky mezi sebou nějací Tanzerovci a Danzerovci oženili. Takže když tvrdíš, že nevím, kdo jsem, tady někde bych hledal příčinu. Když jsme byli děcka, děda nám s Kašparem z legrace pořád říkal: ‚Tady jsou ti mí hoši, malý Tanzer a Danzer.‘“

„No prosím, a pak že nudná rodina,“ uchechtl se Karl.

„Pokud bych chtěl vedle ještěrčích pornáčů proniknout i na pole grotesky, mám kde čerpat,“ ucedil Tadeáš.

Karla anekdota zaujala, o to víc Tadeáše povzbuzoval, ať sepíše rodinnou historii. „Beletrizuj to,“ radil mu. „Uleví se ti. Zmapuješ se.“

Karl Brahms, přímý a řízný jako bavorská hořčice, rodilý Mnichovan, na rozdíl od Tadka nic zbytečně nekomplikoval. Oboje prarodiče i rodiče byli nacisti; odpustil jim. „Co s nimi mám dělat? Jiné mi nikdo nenadělí,“ pokrčil rameny, když se o tom bavili. Připadnout na vydavatele, redaktora a přítele, jako byl Karl, znamenalo pro Tadeáše jackpot. Usměrňoval ho, očišťoval od balastu sentimentu a falešné skromnosti, k čemuž jinak inklinoval.

I proto se Karlovi svěřil s dalším příběhem. S jiným posluchačem by si připadal jako chlubivý blbeček. Povyprávěl mu, jak se jeho jmenovec Thaddäus činorodě angažoval v revolučních časech kolem roku 1848, na sjezdu zemědělců a statkářů ho zvolili zástupcem kraje a odjel do Prahy na Zemský sněm, kde nabídl řešení strázní s nedostatkem peněz. Thäddausovi se podařilo zaujmout vládu se svou zavedenou tiskařskou firmou. „Já ty peníze vyrobím,“ nabídl se, „mám praxi a pověst, jíž není co vytknout.“ Ministerstvo hospodářství bylo pod tlakem, muselo jednat rychle – a povolení mu vydalo. Bylo něco nevídaného, aby se takového privilegia dostalo obchodníkovi z hornické vísky kdesi ve smrkové houštině. Ve stejném roce, co dostal glejt, už tiskl a dával do oběhu takzvané pomocné peníze, Notgeld. Ne, Tanzerové nebyli žádní komičtí strejdové v tralaláčku, co si na červené nosy hážou šlehačkové dorty. Jenomže všechny ty slovutné legendy o úspěchu se hodily pro Johana a Kašpara, který jich taky umně využíval v propagačních kampaních pro nové výrobky.

Tadeáš chtěl vypravovat něco jiného.

Jen vědět co vlastně.

„Už ty vaše jazykový specifika, to by na hubenou knížku vydalo,“ pousmál se Karl při jiné příležitosti, kdy zkoušel kamaráda zpracovat. „Neznám jiný Němce, co by doma mezi sebou mluvili česky.“

„Opa na tom trval, abychom se všichni naučili,“ pokrčil Tadeáš rameny. Sám to vnímal jako cosi zcela přirozeného, co nestojí za povšimnutí. Čeština jim sloužila jako nástroj soukromého, intimního dorozumívání. Oma, etnická Němka, si jazyk osvojila kvůli dědovi a Johanovi. Johan si vzal dceru českých imigrantů, napodruhé se tak zařídil i Tadek, jako by se podvolil nevyhnutelnému. Obě ženy řeč svých předků znaly. Jediný Kašpar se oženil s veselým bavorským děvčetem, nefalšovaným jako sekaná v louhovaném preclíku a pocházejícím z rodiny po osm generací hospodařící na rozsáhlých pastvinách pod Berchtesgadenem a čítající minimálně tři přiznané členy nacistické partaje a jednoho vysokého důstojníka Schutzstaffel, lépe známé pod zkratkou SS. Lena tajný kód tanzerovského klanu neovládala a pro to jediné se Johan na Kašpara čertil. On i Opa češtinu udržovali a oprašovali, šankarový kámen pro jejich vesnici, každý z jiné památky a piety. Johan trochu na truc, jako permanentní bariéru mezi ním a Evou, macechou o nicotných dvanáct let starší než on sám, která ho popouzela tím, jak byla krásná a jak s ní byl Opa šťastný, třebaže nebyla Johanovou matkou. Johan se zesnulé Růženě navíc velmi podobal – křehké stvoření s drobnou kostrou, bledé s výraznými znaménky na rukou a obličeji. Podědil i její tuhé, nepoddajné vlasy, hnědé jako rozorané pole. Plavou, plavnou Evu, která ho navíc přitahovala – ani sobě by to vědomě nepřiznal –, dlouho upřímně nenáviděl, než se ji naučil odtažitě snášet.

Opa si skrze jazyk uvazoval jisticí lano, vztahoval se jím k místu, odkud ho dějiny vypudily. K domovu. Kdyby o tom byl ochotný mluvit nahlas, prohlásil by, že se necítí jako Němec ani jako Čech. Byl jen maličký sangerberský občan, jehož identitu drásala historie na cupaninu.

„Ráno budeš skuhrat, víš to, že? Budeš samé: ‚Ado, proč jsi mě nechala pít? Ado, jak jsi jen mohla?‘“

Manželka si přitáhla svetr, po setmění se pořád rychle ochlazovalo, a vměstnala se vedle Tadeáše. Už byl trochu namazaný a zachichotal se jejímu vtípku jako puberťačka. Konečně se mu udělalo lépe. Volněji.

„A ty mi povíš: ‚Večer šohaj, ráno šohaj,‘ a polezeš mi tím strašně na nervy.“

„Máme plán,“ přisvědčila Ada. Pohladila ho po zádech, zvážněla.

„Mluvil jsi s Effi? Řekla ti něco k tomu, proč jel Adam do Čech? O tom, proč si myslí, že se tak kouzelně uzdravila?“

„Pokusil jsem se,“ ztlumil říhnutí po loku koktejlu. „Prej si to mám vyřešit s dědou. Dobrý, co?“

Naklonila hlavu ke straně, jak to dělávala, když nad něčím hloubala. Sebrala mu z ruky sklenici a napila se.

„Vlastně to není vůbec špatnej nápad.“

Obrátil se k ženě celým trupem, div nesklouzl z houpačky na dlažbu.

„Vy jste se proti mně spikly? Celý je to fór, kterej na moje narozeniny vyvrcholí dědovým zmrtvýchvstáním, zařvete: ‚Překvapení!‘ a rozbijeme piñatu?“

„Hm, tak to zrušíme, když jsi nám na to přišel.“

Ada odložila nápoj na zem, sevřela v rukách Tadeášovu dlaň.

„Poslouchej, beztak se musí do Čech zajet. Vyřídit formality, zařídit převoz ostatků, vyzvednout Adamovy věci. Johan a Kašpar teď mají plno práce s novou řadou luxusní pivní kosmetiky, Oma je sice jako Kristus o neděli, ale pořád zesláblá. Pojedeš ty.“

„Ale jak mi tohle pomůže s něja–“

„Nedržkuj, Tadku. Ty a děda, vždycky jste dělali totéž. Eva má pravdu. Jeď za ním. Buď tam, kde byl on, dívej se a poslouchej, co viděl a slyšel. Zjisti, co dělal v Sangerbergu.“

„Už se to jmenuje Prameny,“ opravil ji hubatě, jako kdyby to sám pořád neříkal špatně.

„No vidíš, už jsi zahájil přípravy, víš, jak se jmenuje tvůj cíl.“

„A to se mám prostě poflakovat po Sudetech jako nějakej romantickej básník s redingotem a tuberou? To si budu připadat ještě víc k ničemu. Syn, co nepracuje pro věčnou slávu piva, marnotratný flákač.“

„Když se na to chceš dívat takhle, vezmi to jako poslední křížovou výpravu,“ pokračovala Ada s entuziasmem, který do něj zapouštěl první spory. „Máš krizi, netušíš, co se sebou. Nevíš, jestli dál psát, nebo naskočit do rodinného byznysu. Tak si dopřej ještě jednu šanci a jeď. Dej tomu dny, týdny, třeba i pár měsíců, když budeš muset. Karl ti kolikrát říkal, ať napíšeš o své rodině. O chmelu, o horách a lesích, o zaniklých lázních, vojenském újezdu, krajových povídačkách… tys pořád říkal, že sudetští Němci jsou klišé, ale třeba tam pro tebe příběh je. Zjisti to.“

Než si šel lehnout, ještě víc opilý vyhlídkami na dobrodružství než rumem, zastavil se v dědově pracovně. V chatrném přísvitu z uličních lamp a netečných hvězd pozoroval obraz bílého jelena. Myslel na zamčený trezor. Myslel na něj jako na metaforu a představoval si, jak mu Opa v Egerlandu zanechal z drobečků vytyčenou stezku odvahy.

Kdyby si neukopl palec o hranu sekretáře, byl by začal rovnou balit, jak ho rozpínala nedočkavost.

„Máš všechno?“

„Hádám, že ano. Podle velikosti kufru vám tu nezbyla ani vývrtka.“

„Půjčíme si od sousedů,“ usmála se Ada.

Chystal se jí říct, že mu bude chybět, že jí děkuje a jak je rád, že zrovna ona se uvolila stát se jeho druhou a definitivní ženou, ale vrazilo do něj náhlé uvědomění, a tak namísto toho vykulil oči a vykřikl: „Idiot jsem! Nemám všechno.“

Oběhl Adu, schody bral po dvou, jako kdyby mohl při prodlevě zapomenout, pro co chvátá. Ada zvědavě klusala za ním. V dědově pracovně zvedl ze stolu kožený sešit s pohádkami, zamával jím vítězoslavně nad hlavou.

„To je talisman, bez toho za sedmero hor a sedmero řek nemůžu. Draci by mě sežrali.“

„Co je to?“ svraštila Ada obočí.

„No pohádky Adama Tanzera přece.“

„Ale to vím, prosím tě. Mluvím o tom papíru, co z nich vypadl.“

„He?“ zeptal se nejapně.

Ada zvedla ze země složený list. Pohledem se dovolila, zda ho smí otevřít místo manžela: koneckonců byla to jeho iniciační výprava. Symboly a znamení se chystaly promlouvat k němu, ne k ní. Tadeáš kývl, přesunul se jí za rameno.

Hleděli na sloupek jmen, napsaných nepochybně Adamovým typickým rukopisem. Některá jména byla přeškrtnutá tenkou, přísnou přímkou.

„Alois Dörr, Inge Schimming-Assmuss, Helga Hegel, Emma Schneider, Walter Schläger, Herta Haase, Ruth Schulz…“ přečetla Ada některé řádky. „Co je to za lidi?“

Tadeáš od ní papír opatrně převzal, list zkřehl častým ohýbáním a prohlížením, zažloutl a ponechával na prstech droboučký zrnivý povlak.

„Netuším, nic mi to neříká. Ale je to první stopa, že? Mohla by být.“

„Mohla by,“ souhlasila.

Ještě se zastavil u babičky, třebaže se už rozloučili. Připadalo mu, že by byla donebevolající pitomost nezeptat se na jmenný seznam nejprve jí. Pololežela v lenošce u okna v zimní zahradě a četla si, na papír jen zběžně pohlédla, oči stáhla pryč.

„Ty víš, co to je,“ uhodil Tadeáš. „Ty ten lístek znáš.“

Stáhla vnuka k sobě, zašustila mu na tváři polibkem.

„Jeď za dědou. Už jeď, ať nečeká.“

V chodbě chvíli stál, znejistělý a vzrušený a zvědavý, na mysl mu vplulo, že příběh se rozvíjí slibně, ale zatím mu chybí nadržení ještěři. Od toho vedla krátká mentální pouť k rozhodnutí zavolat Karlovi, chlápkovi, co vždycky znal chlápka, který věděl, kterého chlápka se poptat. Z telefonu v hale s ním vyřídil krátký hovor, nadiktoval mu jména.

„Dörr, Dörr, to je mi nějaký povědomý. Poptám se, zjistím, spolehni se. Za pár dní mi zavolej. Stejně budu natěšenej na novinky, jak ses tam mezi domorodcema uchytil a co všecko jsi zjistil.“

Adamovy pohádky dal v autě na místo spolujezdce a z náhlého popudu sešit podložil batohem a zajistil bezpečnostním pásem, aby s ním cestovaly víc polidštěně. Jako by si zhmotňoval imaginárního kamaráda a průvodce. Možná ho bude potřebovat; možná tam, kam dojdou, vládne tma.

Pak už přestal otálet a vyrazil.

KAPITOLA DRUHÁ

duben 1993

Prameny

Nevěděl, co si představoval, ale tohle rozhodně ne. Samozřejmě si uvědomoval, že to, o čem mu Opa vyprávěl, už tu být nemůže. Adam se narodil tři roky před vypuknutím první světové války, jeho otec, další Thaddäus, s podstatně mladší Theresií už moc nedoufali, ale jako většina lidí v horách, která potřebovala v těžkých podmínkách vlivného zastánce, se o potomka hodně modlili. Když se jim podařil, z vděku dali postavit kapličku. A taky proto Theresie umluvila manžela, aby ji nechal žít v Sangerbergu, dějišti salonního zázraku, když se klany Tanzerů i Danzerů nejpozději po válce hnuly a usadily se dílem v Salzburgu, dílem ve Freiburgu, protože v Císařském lese časy blahobytu pominuly. Otec dovolil a za rodinou sem od vydělávání pravidelně dojížděl.

Adam Tadkovi líčil zákoutí rodového statku, půvabně nazvaného Paví dvůr neboli Pfauenhof po zcela prozaické kovové korouhvi na štítu střechy. Vypravoval mu o biedermeierovské Ville Kies i klasicistním domě s břečťanovým boa, co nechal první z Thaddäusů vystavět na náměstí, kde si ho ostatní zámožní měšťané prohlíželi a na svých pozemcích posléze kopírovali. Malý Adam si ve všech koutech těch skvostných staveb hrál a objevoval, bral do rukou knihy a aspoň k nim čichal, dokud se je nenaučil číst. Popisoval vnukovi, jak se maminka s tatínkem procházeli po kolonádě podél potoka Roda, nalevo lázeňský komplex, napravo park a tenisové kurty, jak si v pstružích sádkách vybrali oběd a snědli ho u stíněných stolečků. Jak si v jednom z dvaadvaceti hostinců a cukráren objednali jahody se šlehačkou, která se málem musela kousat, co v ní bylo tučné smetany.

Tak z toho nezbylo nic.

Kdyby Tadeáš nahlédl do statistik, dozvěděl by se, že před rokem 1945 čítala obec 280 obytných domů, v nichž žilo skoro čtrnáct set lidí; z toho pouze deset Čechů. Teď když se v ostrých aprílových kontrastech řízných přepršek s epizodami solárního vytápění rozhlížel ze škvárového plácku v centru, tu zbývalo všehovšudy devětatřicet domů a sto osmdesát jedna obyvatel, většinou vetchých. Tadeáš se opřel zadkem o auto, šel tu na něj z toho zmar. Nemusel znát přesná čísla, aby poznal, že ves je na smrt nemocná. Vedle oprýskané radnice se krčila restaurace, ušmudlaná a nevábná, skomírala jako ohareček v ohni, když už se klube rozbřesk, a vedle ní mrňavé smíšené zboží s tak pomlácenými cedulemi, jako kdyby už zaniklo. Na škváře, tam, co se vyskytovala pustá autobusová zastávka, uschlá skalka a momentálně i on, tam stával pozdně gotický kostel svatého Linharta. Původní hřbitov. Hlavní třída s cukrárnami, obchody a hospodami. Nic, nikde nic.

Kostel a hřbitov bývají v obci nejstarší, přemítal Tadek. Uchovávají paměť. Mluví. Když zmizí, podtrhne se míza místa, vymaže rituál – kouzlo pomine. Jako by nebylo. Jako by bylo nebylo.

Na zápraží domku přilípnutého k radnici po způsobu vilejše se rozvalovala kočka, zrzavobílý mrzáček s jedním slepým okem, mléčným, nateklým a zasviněným výtokem. Pozůstatky boje nebo týrání. Tadeáš si sedl vedle zvířete, pohladil mu nastavená záda. Pokud měl věřit na symboly, za nimiž ho vyslala Ada, kočka byla jako tahle vesnice. Šeredná, raněná, popleněná, ale taky nesmyslně, iracionálně krásná. Dojemná.

„Hledáte něco? Zabloudil jste?“

Otočil se za hlasem, ze zákruty u travnaté plochy s bíle natřenou maringotkou ho pozoroval starý muž, jednou nohou sesedlý z bicyklu s podomácku přidělaným motůrkem, takový upachtěný fichtl.

„Hledám paní Jelínkovou,“ zavolal Tadeáš v odpověď. „Asi náhodou nevíte, kde bydlí?“

„Náhodou jo, mladej. Tady bydlí tak málo lidí, že není možný o sobě nevědět. A co jí chcete?“

„Bydlel u ní můj dědeček, když tu byl,“ pustil zrnko pravdy a ono stačilo.

„Vy jste příbuznej toho Němce, co si srazil vaz pod Vlčím kamenem?“

Příčilo se mu Opu charakterizovat takovým epitafem, a tak neodpovídal.

„Nono, hned se neurážejte, upřímnou soustrast. Jste to ale zvláštní rodinka Němců, co? Všichni mluvíte česky. No, dobře pro vás, aspoň vám tu nikdo nerozbije hubu.“

Muž ve staromódní bekovce se jal nahodit motor a odjíždět.

„Proč by měl?“ vyhrkl Tadeáš.

„Jste Němec,“ řekl mu stařík, jako by se důsledky z toho plynoucí rozuměly samo sebou. „Není to tak dlouho, abysme zapomněli. A kdejakej ksindl zpochybňuje Benešovy dekrety. Ledacos se povídá. Třeba že se sem zase nacpete a budete chtít zpátky baráky, co vám patřívaly. Že to tady zase budete chtít připojit k Německu. A vy jste už druhej fricek v krátký době, co se tady objevil.“

Tadeáš zaraženě mlčel, najednou se mu zdálo, že i on sám je napůl oslepený kocourek.

„Tady na tý křižovatce doprava, barák se zelenou fasádou, za vratama roste veliká třešeň.“

„Prosím?“ zvedl se Tadeáš z mlhy.

„Dana Jelínková. Tam bydlí.“

„Další Tanzer, no to mě podrž,“ prohlížela si ho vlídně čtyřicátnice v domácích šatech s nedozírně hlubokými kapsami. Postavila před Tadeáše hrnek s bílou kávou, pozoroval, jak v karamelové louži tančí drobky mletých zrn. Nerad pil kávu takhle, černé tečky zalézaly mezi zuby, ale po proslovu staříka na kole se neodvažoval cokoli namítat proti jakémukoli projevu pohostinnosti.

„Váš děda byl moc prima, hodně jsme si povídali,“ navázala, když zádumčivý host nic neříkal. „Vyprávěl mi příběhy o vaší rodině. Já vím, kdo jsou Tanzerovi, tou hrobkou směrem na Mnichov jsme se jako děcka chodívali strašívat.“

„Na Mnichov?“ žblebtnul popleteně.

„No jasně, ve svahu u silnice. Josefínský nařízení zakázalo pohřbívat uvnitř měst, ostatky ze starýho hřbitova se musely stěhovat a nový hroby se už dělaly tam. A váš nevím-kolik-pra-pra-děda Leonhard tam měl eňo ňuno hrobku, hotový mauzoleum – aha, už chápu,“ dovtípila se Dana. „Vy myslíte, že já myslím německej Mnichov. My tu taky jeden máme, víte, stejnou díru, jako je tahle.“

„Ta hrobka tam pořád je?“ zeptal se.

„Není, jen takový všelijaký rozvaliny, pár popadaných křížů. Tady byli dlouho vojáci, pak Jáchymovský doly a pak úplný hovno,“ shrnula zdejší historii Dana.

Pobaveně se usmál, pookřál. Jelínková, vedoucí pošty v Mariánkách, na něj od momentu, kdy u ní zazvonil, stačila vychrlit víc informací, než si s většinou lidí vyměnil za celý život. Líbila se mu a byl rád, že Opa strávil apendix svých dnů v její společnosti. Prozradila mu, že její rodina, stejně jako jeho, z Pramenů pochází a že je to úkaz vzácnější než lední medvěd, protože Němci po mnichovské zradě – tentokrát jde o velký německý Mnichov – vyhnali většinu zdejších Čechů a po konci války zase Češi vypakovali Němce. Historie se prostě natočila z druhého boku, aby se podívala, jak jí to víc sluší – a zjistila, že z obou stran vyhlíží stejně.

„V odstoupenejch částech Sudet žilo osm set tisíc Čechů, to mi pověděl váš děda, já to nevěděla,“ podělila se Dana. „Pamatoval, jak se některý německý rodiny bez rozpaků nakvartýrovaly do jejich domovů, ještě ani nebyli původní majitelé pryč. A pak se to samý stalo jim.“

Jelínkovi si udrželi rodinné stavení navzdory turbulentním změnám politických režimů, protože Danin praděda byl komunista a horník k tomu. Před válkou odsud prchl, po ní se vrátil. Vypracoval se do krajské správy, nikdo si nedovolil vyvlastnit mu dům, i když jinak projevovala poválečná armáda pramálo slitování, když si oblast uzurpovala pro sebe.

„Dědouš se přiženil do rodiny židovskýho obchodníka, no co vám budu povídat, ideový hádky doma probíhaly velkolepý. Furt svýmu tchánovi vyčítal, že skrblí kapitál, ale za tendle dvoupatrovej barák se neurazil,“ komentovala Dana. „Takže díky mišmaši icikovskejch a komančskejch předků tu naše rodina zůstávala, nejsme z druhýho konce Rakouska-Uherska, naplavenina, co ví prd, kdo tu žil, jak a proč. Já vím dobře, kdo jsou Tanzerovi a Danzerovi, to je čest hostit doma takovou honoraci.“

Přistrčila mu tenké pláty rybízové buchty s drobenkou, Tadeáš se do nich vděčně zahryznul.

„Jak na vás Opa vlastně připadl, paní Jelínková?“ pokoušel se neprskat.

„Starej hajnej Tomíček ho na mě navedl, ví, že v horním patře dožívala moje máma, a že co umřela, pokoje zůstaly prázdný. Mně jsou na nic, syn se odstěhoval do Prahy, holka k Děčínu, manžel si vychlastal mrtvici… On se s Tomíčkem váš děda znal ještě zpřed války. Tomíček už není hajnej, ne doopravdy, i když na Kladský si ho pořád drží. Živej inventář, jestli víte, co myslím. Povídal mi, že se třeba blížej dobrý časy, když se do Pramenů vrátil Tanzer, že je to třeba, jako když na širým moři vidíte holuba se snítkou v hubě.“

Zasekla se v půli nádechu, posmutněla.

„Ale pro vašeho dědu to nebylo šťastný shledání s domovem. Já melu a vy máte žal, nezlobte se.“

Tadeáš to přešel vstřícným úsměvem.

„S hajným Tomíčkem bych se moc rád potkal,“ nadhodil.

„Jo, to se zařídí. On bude taky rád.“

„Poslyšte, paní Jelínková…“

„Mohl byste mi říkat Dano? A tykat? Neurazí tě to? Todle je takový moc oficiózní.“

„Jistě, Dano, bude mi potěšením. Potkal jsem na návsi –“

„Na tom našem prázdným ničem u prázdnýho ničeho.“

„Ano, to by odpovídalo. Tak tam jsem potkal takovýho starýho chlapa v bekovce, jel na kole s přidělaným motorem. Povídal, že kvůli Benešovým dekretům mi tu nejspíš někdo namlátí.“

„To by sedělo na starýho Josefa Kellera. On rád brblá, ale je zlatej, hlavně na děcka, furt jim u tý svý maringotky něco vyřezává.“

„Bydlí v maringotce?“

„Přes teplý měsíce jo, je to hned u potoka a rybníka, on rád chytá a pak ty ryby udí. Na zimu se stahuje do baráčku, co má kousek za potokem. Tady napadne klidně čtyřicet padesát čísel a mrzne, že ti to vypálí chlupy v nose.“

„Taky horník?“

„Ne, bejvalej lesní dělník a komunistickej partyzán. Ten je naplavenej, ale žije tu, pravda, už někdy od padesátejch let. Snad se nebojíš, že ti za ty dekrety namlátí on? Toho bys přepral, Tanzere, ten je stařičkej.“

„Spíš mě napadlo…“ zaváhal na okamžik, ale pak si za to vynadal. Proto sem přece nejel, aby se držel zpátky. „Napadlo mě, jestli nemohl dědovi někdo ublížit. Přijede si sem bohatej Němec, bůhví kvůli čemu.“

Dana se pochybovačně zamračila, mimoděk žvýkala buchtu a volným palcem rozmačkávala na ubruse drobky. „Nic takovýho teda nepovídal, že by mu někdo vyhrožoval nebo nadával, to by se, hádám, zmínil.“

Tadeáš odložil svůj kousek rybízového plátku nedojedený. „A povídal něco jinýho? Povídal, proč do Československa přijel?“

„Už ne, hochu,“ uchechtla se Dana, „od Novýho roku už jsme Česká republika. Taky si na to budu chvilku zvykat. Pořád se něco mění, že? Jména, hranice, kdo ke komu patří, čí je nepřítel… prase, aby se v tom pak vyznalo! Kdysi se nápisy v brněnskejch šalinách vyváděly výlučně v angličtině, aby se všecky ty rakousko-uherský národy nepoňafaly, že to není zrovna po jejich, a teď jsme si zbyli sami pro sebe.“

„To jsem nevěděl,“ opáčil Tadeáš zdvořile.

„Ani ses na to neptal,“ vrátila se Dana k původní otázce. „Ptal ses, proč Adam přijel. Povídal, že musí někoho najít a že je to životně důležitý. Ptala jsem se, jestli jde o nějakej konkrétní život, spíš jsem si dělala srandu, ale on řekl, že jo.“

„Oma,“ vyklouzlo Tadeášovi. Mozek mu vřel, ale klokot nic uchopitelného nevydal. Příliš málo indicií, zatím příliš málo.

„Cože?“ optala se Dana.

„To nic. Řekl, koho hledá?“

„To ne, s tím byl tajemnej jak hrad v Karpatech. Prej, že křehký věci se lehko rozbijou, když se na ně jde moc zhurta a nahlas. Tvůj děda byl takovej básnivej, vzdělanej.“

„Řekl, proč jde v noci trajdat po lese?“

„Vytratil se, když jsem už spala. Vůbec jsem nevěděla, že odešel, až ráno mi bylo divný, že nejde snídat, tak jsem na něj zaťukala – a nic, postel netknutá.“ Dana vzdychla, vetřela se jí pachuť toho rána a dopoledne. Zaháněných obav, kdy si nadávala, že hysterčí, a pak, když se našlo jeho tělo, výčitek, že po Adamovi nepátrala usilovněji a dřív.

Tadeáš nepřítomně kýval, uvažoval, jaký přízrak nebo příslib dědu přivábil do staré vlasti. Zjevně se oné noci Opa nešel jen tak toulat, protože mu unikal spánek. Ani si neodestlal. Počítal, že v noci opustí Jelínkovo stavení, ale pomlčel o tom, i když jinak podle všeho s paní domácí družně klábosili. Dana vydržela trpělivě zkoumat Tadeášovu do sebe obrácenou tvář sotva pět vteřin, než do něj lehce šťouchla.

„Ono existuje podezření, že to v tom lese nebyla nehoda?“

„Hm? Ne, to ne. Spíš mě to jenom napadlo, když na mě ten váš místní rybí uzenář vybalil, jak tu o Němce nikdo nestojí.“

„Ale von přehání, to víš, komunistickýho partyzána těžko předěláš. A můžu být ještě troufalá?“

Tadeáš ji gestem pobídl.

„Ty se furt ptáš, proč tady byl děda. Ale proč jsi tady ty?“

Odmlčel se, chtěl ze sebe vydat poctivou odpověď.

„Ještě nevím,“ připustil.

Dana sebrala dopité hrnky s nevyslyšenými lógrovými věštbami, rázně je smazala proudem vody z kohoutku nad dřezem.

„Tak co kdybys začal v dědově pokoji nahoře? Já jsem tam na nic nešahala, chodím tam jen větrat. Je to tam, jak to bylo, když odsud naposledy odešel.“

Tohle bylo mnohem horší než dědova opuštěná pracovna. V cizím pokoji násobně víc vynikly Adamovy osobní věci, zdály se osamělejší a ztracenější, když se k nim nevrátil páníček. Tři čisté košile na ramínkách v pootevřené skříni. Na nočním stolku Hesseho Hra se skleněnými perlami, založená starou pohlednicí tam, kam Opa dočetl. Další písmenka na něj čekala marně. Staromódní holicí náčiní, štětka a dóza s krémovým mýdlem, chlapácký celokovový strojek s žiletkou. Jeden zubní kartáček; jeden modrý tady a jeden červený v Inzellu, desítky let uvyklé dělat si společnost, dokud ten modrý v neceséru Adama Tanzera neodcestoval daleko od domova. Anebo naopak, pomyslel si vnuk: cestoval z daleka domů.

Tadeáš se znaveně usadil na krajíček postele, nechtěl ji zmuchlat, jako by tím definitivně zaplašil možnost, že se Opa ke svému majetku vrátí. Taková pošetilost, lál si, ale vytlačit do přikrývky otisk zadku si stejně netroufl. Bloumal očima po pokoji, omšelém, nemoderním, ale čistém. Nadzvedl Hru se skleněnými perlami, nabídla se mu sama na rozečtené stránce. Tehdy si uvědomil, že práci záložky nezastával pohled, nýbrž fotka. Byl to snímek, kde se on a Oma rozvalují na dřevěné houpací lavici na kryté verandě, jsou zabalení v kožešinách jako párek šlechtičen z předleninovského Ruska a v kožené rukavici oba třímají kompozičně poněkud nepřípadnou lahev piva. Vzpomínal si, jak předloni na Boží hod, přecpaní husou, jako by sami byli krmným ptactvem, dovlekli se s babičkou na čerstvý vzduch a doufali, že jim chmelové bublinky uleví. Opa si je vyfotil a smál se, že ztvárňují zimní variaci na Brueghelovo V zemi peciválů.

Tadeáš knihu zaklapl a odhodil, jako by ho kousla. Aby ne: taky kousla, a hluboko, až to krvácelo.

Hrábl po šupleti nočního stolku, spíš aby se rozptýlil, než že by si od toho něco sliboval. Mezi dvěma kapesníky a hašlerkou – další zášleh zármutku – spatřil dědův organizér, sešitek, co se vešel do náprsní kapsy kabátu. Tadek se domníval, že notes bude mezi relikviemi, co měl Opa při sobě v noc své nešťastné smrti a které čekaly i s dědovými ostatky na vyzvednutí v Praze. Ale vlastně to dávalo smysl, k čemu by mu tenhle notes za hluboké noci v lese byl?

Tři dny před svou smrtí si zapsal: „Nic, pořád nic. Snad to nebylo celé nadarmo.“

Den před smrtí: „Unglaublich, je tady.“

V den smrti: „Wolfstein, jak taky jinak. Tohle vyřídím a pochvátám za Effi.“

A víc už se Opa tužkou stránek nedotknul.

Tadeášovi tlouklo srdce, až měl dojem, že se pozvrací a pumpující orgán mu vyletí z jícnu spolu s rybízovou buchtou. Dobře, klidnil si těkavou hlavu, upokoj se a zkus přijít na to, co to znamená.

„Za čtvrté,“ psal Tadek pomalu, „nic, aspoň zatím, nenasvědčuje tomu, že by Opa…“