SABLE

PEAK

CESTA NA VRCHOL

DEVNEY PERRY

Série EDENOVI

DÍL 6.

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2023 SABLE PEAK by Devney Perry LLC

Cover Sarah Hansen © Okay Creations

Translation © Žaneta Ziecinová, 2026

Original English title: SABLE PEAK

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-822-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-823-7 (mobi)

ČÁST 1.

PŘEDTÍM

KAPITOLA 1

VERA

PROSINEC

Byla jsem obklopená Edenovými. „Můžu ti přinést něco k pití, Vero?“ Anna. Matka. Jmenuje se Anna, že ano?

„Ehm… ano. Vodu, prosím.“

„Máš to mít.“ Anna – byla jsem si na devadesát procent jistá, že se tak jmenuje – mi rychle natočila sklenku ve dřezu. S úsměvem mi ji donesla ke kuchyňskému ostrůvku, u kterého jsem seděla, a potom se vrátila ke sporáku a zamíchala omáčku na špagety.

Těstoviny se vařily v hrnci, z něhož stoupala pára ke stropnímu ventilátoru. Vůně česneku, rajčat a bylinek se mísila s hlasy.

V této kuchyni probíhalo příliš mnoho rozhovorů. Bylo tu příliš mnoho lidí. Příliš mnoho Edenových.

Ráda jsem bývala uprostřed davu.

Předtím.

Teď? Nebyla jsem si jistá. Možná mi vadili. Možná se mi líbili. Vzhledem k tomu, že tento večer byl můj první pokus o společenský život, ještě se to nedalo určit.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal mi do ucha strýček Vance, když se ke mně naklonil.

„Je jich hodně,“ zamumlala jsem.

Položil mi ruku na rameno a stiskl ho. „Dýchej!“

Lyla, jeho přítelkyně, si přitáhla stoličku blíž ke mně.

Vance s Lylou byli jediní, koho jsem tu znala. Nacházeli jsme se v Lylině rodném domě a její rodiče nás pozvali na rodinnou večeři.

Cestou sem mě varovala, že setkání bude hlučné. Což bylo pro tuhle situaci slabé slovo. Probíhalo tu zároveň nejméně pět rozhovorů. Z každého koutu místnosti se ozýval smích. Tohle nebylo hlučné setkání.

Tohle byl chaos.

Líbilo se mi to? Částečně.

Zhluboka jsem se nadechla, zadržela dech, dokud mě nezačaly pálit plíce, a potom vydechla. Napila jsem se vody, aby mi uklidnila podrážděné hrdlo, a poslouchala okolní rozhovory.

„Co chce Drake k Vánocům?“ zeptala se Lyla blonďaté paní.

Jak se jen jmenovala? Madison? Ne, Memphis.

Memphis. Memphis. Memphis.

Je vdaná za Knoxe, toho potetovaného a vousatého. Nebo za toho kovboje? Jak ten se jmenuje? Garth? Ne, Griffin.

Bylo tu příliš mnoho Edenových.

„Cokoliv dinosauřího,“ sdělila Memphis Lyle a do kuchyně se mezitím přiřítila kupa dětí.

Vletěly dovnitř jako vítr, přehnaly se místností a zase zmizely v pokoji, v němž si hrály. V žádném případě jsem dnes večer nebyla schopná zapamatovat si jména všech dětí. Dala jsem si za cíl nejdříve si uspořádat jejich rodiče.

„Líbilo se ti v hotelu, Vero?“ zajímalo Eloise.

„Ano, je krásný.“ U ní jsem si byla na sto procent jistá, že se jmenuje Eloise, protože se tak jmenuje i hotel, ve kterém jsem strávila uplynulý týden.

Ale koho má za manžela? Jaspera, nebo Fostera? Oba seděli u stolu v jídelně. Jeden měl vousy, a to byl určitě Foster.

Foster byl zápasník UFC a měl za manželku Talii. Talia je Lylino dvojče. Takže z toho vyplývalo, že Jasper musel být manžel Eloise, že? Snad?

Ach bože. Rozbolela mě hlava.

Tahle večeře nebyl dobrý nápad. Bylo toho na mě příliš a příliš brzy. Ale neměla jsem srdce říct Lyle ne. Tolik se těšila, že poznám její rodinu, při stěhování mých věcí z hotelu mi to řekla nejméně pětkrát.

Minulý týden jsem strávila v izolaci v hotelovém pokoji a užívala si samotu a nekonečné hodiny u televize. Kdybych mohla zůstat měsíc, zůstala bych, jenže hotel měl přes svátky obsazeno. Odteď až do ledna byly všechny pokoje, včetně mého, zarezervované.

Kromě toho, už tak jsem utratila hodně strýčkových peněz. Nechtěla jsem ho stát další výdaje za hotel, takže jsem se dneska ráno s těžkým srdcem zabalila a odhlásila.

Prozatím budu bydlet v hostinském pokoji v horním patře Lylina venkovského domku, a ten byl ztělesněním útulnosti. Měla jsem soukromí. Prachové polštáře. Matraci. Teplou vodu. Splachovací záchod. Elektřinu.

Nebylo na co si stěžovat.

Ale v tuto chvíli jsem opravdu chtěla být v horách v chladném přístřešku, v němž profukovalo a kde by byl táta jediný člověk široko daleko. Kde bych se nemusela obávat hluku, jmen ani pocitu, že jsem se ocitla jako vetřelec na rodinné večeři.

Můj táta mi neskutečně chyběl. Stýskalo se mi po něm tolik, že mě bolelo dýchat.

Nejspíš jsem ho neměla opouštět. Já byla tady, obklopená Edenovými, zatímco on byl někde v horách sám.

Je v pořádku? Je stále v Montaně? Zlobí se na mě, že jsem ho opustila? Od našeho rozloučení mi to připadalo jako celá věčnost, ne pouhých sedm týdnů.

Střelila jsem pohledem k oknu za dřezem a zadívala se do tmy. Na sklo dopadaly sněhové vločky. Každé ráno v tomto týdnu zapadlo Quincy pod další pěticentimetrovou vrstvu nadýchaného sněhu. A hory zcela zasypal sníh a pokryl led.

Našel si táta bezpečné, teplé místo na přečkání této zimy? Možná sešel do Arizony nebo Nevady, aby strávil pár měsíců na poušti. Možná se vydal severně do Kanady, kde by se snadněji vyhnul FBI. Když jsem ho nezpomalovala já, jak daleko mohl dojít za sedm týdnů?

„Máte v plánu vrátit se před Vánoci do Idaha?“ zeptal se Harrison Vance.

Harrison byl Lylin otec. Také se tu někde vyskytovalo jedno malé dítě se stejným jménem. Protože proč to nově příchozím usnadňovat?

„Nevím jistě, kdy se tam vrátíme.“ Vance se podíval na mě, což byla tichá připomínka toho, že tahle volba je na mně.

Dříve nebo později jsme se do jeho domu v Coeur d’Alene museli vrátit. Měl tam věci k zabalení. Musel tam ukončit své živobytí, aby se mohl přestěhovat do Montany. Jenže já jsem Coeur d’Alene nenáviděla. Opravdu mi vadilo, že je to moje rodné město.

Ale jakkoliv jsem chtěla předstírat, že neexistuje, museli jsme se tam vrátit. Naposledy.

„Před Vánoci.“ S novým rokem jsem chtěla začít od začátku. Tady, v Quincy.

Vance přikývl. „Před Vánoci.“

Dal mi v uplynulých sedmi týdnech tolik svobody a možností volby, kolik jen mohl. Ne že bych po něčem takovém toužila. Držela jsem se ho jako klíště, obzvláště v prvních dnech po rozloučení s tátou.

Tento týden v hotelu Eloise Inn představoval nejvíce času, který jsem v uplynulých čtyřech letech strávila o samotě. Bylo divné nebýt s tátou. Kdy to přestane být divné?

Ale přestože mi tolik chyběl a přestože to bylo zvláštní, částečně se mi samota zamlouvala. Na střední škole jsem samotu a nudu nesnášela. Táta mi vždycky říkal, že jsem jako míček na gumě, neustále v pohybu. Jenže to bylo předtím.

Ticho a klid vlastně vůbec nebyly tak špatné.

Měla jsem ráda pozdní večery, kdy hvězdy jasně zářily. Měla jsem ráda brzká rána, kdy svět ještě spal. Měla jsem ráda televizi. Měla jsem ráda horkou kávu. Ráda jsem si každý den holila nohy, aby byla moje kůže krásně hebká, až půjdu do postele.

Znovu jsem objevovala, co jsem měla ráda. A co ne.

„Zeleninu?“ Lyla mi přisunula blíž tác se zeleninou a smetanový dip.

„Ehm, jasně.“ Na lince stála párátka. Měla jsem je použít na zeleninu? Nebo jen na sýrové kousky, černé olivy a nakládané okurky?

Nikdo se zeleniny nedotkl. Všichni používali párátka.

Jedno jsem si vytáhla ze skleněného stojánku a přemítala nad zeleninou. Neměla jsem ráda celer ani brokolici, takže jsem si vybrala baby karotku.

Párátko ji však nepropíchlo. Třikrát jsem se ji pokusila nabodnout. Pokaždé se odkutálela. Použila jsem větší sílu.

Párátko se zlomilo.

Byla jsem obklopená Edenovými. A všichni na mě zírali.

Winslow – Winn – si vzala z tácu karotku rukou. Ponořila ji do dipu a strčila do úst.

Všichni se na tác vrhli. Holýma rukama.

Já jsem ty svoje složila do klína.

„Takže, Vanci,“ prohodila Winn, „vím, že ses ještě nezabydlel. Ale kdybys hledal práci, byla bych šťastná, kdy ses k nám přidal. Kdykoliv se zastav na stanici.“

Pozvedl obočí. „Vážně?“

„Ano.“ Winn měla za manžela buďto kovboje, nebo šéfkuchaře. A velela místní policii.

„Díky, Winn,“ řekl Vance a významně pohlédl na Lylu. „To bych moc rád.“

Kvůli němu jsem doufala, že pro něj Winn najde místo na svém oddělení. Přišlo by mi divné vidět ho na stavbě nebo v kanceláři. Byl předurčený k nošení odznaku. Byl to skvělý policista, stejně jako můj táta kdysi. Předtím.

„S čím ti můžu pomoct, Anno?“ Harrison došel za svojí ženou ke sporáku, objal ji kolem ramen, sklonil se a políbil ji na spánek. „Dej mi práci, drahoušku.“

Anna. Jmenovala se Anna.

Anna. Anna. Anna.

Usmála se na něj. „Zavolal bys svému synovi a zjistil, jestli už je na cestě?“

Počkat. Mají ještě dalšího syna?

Rozhlédla jsem se po místnosti. Lylini bratři a sestry měli všichni hnědé vlasy a safírově modré oči.

Jeden. Dva. Tři. Čtyři. Pět.

Sourozenců bylo šest. Jeden Eden nám tu chyběl. Zatraceně. Kdo? Čí jméno zapomenu příště?

Harrison právě vytáhl telefon z kapsy džínů Wrangler, když se vstupní dveře otevřely a dovnitř někdo vešel. „Tady je.“

A do kuchyně vešel on, v obnošených džínách a černé košili s rukávy vyhrnutými. Nechal si ji rozepnutou, takže odhalovala bílé tričko, které mu těsně obepínalo širokou hruď. Pod plochým břichem se blýskala stříbrnozlatá spona na opasku. Hnědé kovbojské boty měl dost okopané a vybledlé. Stejně jako ostatní Edenové, i on měl tmavě hnědé vlasy a safírové oči.

Byl to ten rozpustilý úsměv, který ho od ostatních odlišoval. Ten rošťácký úšklebek na jeho měkkých rtech. Ostré hrany jeho čelisti se strništěm a jiskry v jeho modrém pohledu.

Tato kuchyň byla plná krásných lidí.

Vedle něho však jejich krása bledla.

Srdce se mi rozbušilo. Zrudla jsem v obličeji. Zírala jsem jako blázen, ale nemohla jsem přestat. Nemohla jsem mrkat. Moje tělo takto reagovalo nezávisle na povolení nebo zákazu od mého mozku.

„Konečně,“ zaúpěla Eloise, „umírám hlady.“

„Omlouvám se, že jdu pozdě.“

Bože, měl překrásný hlas. Hluboký, drsný, a přitom vlídný. Zamrazilo mě v zádech.

Všichni se k němu nahrnuli, byl jako magnet a oni kov. Ta přitažlivost mě lákala, ale zůstala jsem sedět a křečovitě se přidržovala okraje stoličky, abych nespadla.

Potřásl si rukama se svými bratry. Smáli se a prohodili pár slov. Když k němu přišla Lyla, objal ji ze strany a tyčil se nad ní.

Zašimralo mě v břiše, jako by mě v něm lechtaly sněhové vločky z venku, vířily, padaly, zvedaly se a točily.

Byl…

Nemohla jsem najít správné slovo. Dokonalý? Hezký? Fascinující?

Ano. Fascinující.

„Pojď se seznámit s Verou.“ Lyla ho táhla kolem ostrůvku ke mně a usmívala se.

„Ahoj.“ Kývl hlavou, jako kdyby smeknul neviditelný klobouk. „Já jsem Mateo.“

Tohle jméno se mi vrylo do paměti navždycky.

Mateo.

KAPITOLA 2

LEDEN

Chutnaly mi mrkvové muffiny s polevou ze smetanového sýra. Krůtí sendvič jsem měla raději než šunkový. A zamilovala jsem si Edenovu kavárnu.

Z Lyliny kavárny se stalo moje nejoblíbenější místo v Quincy. Pracovat tady bylo za odměnu. V uplynulém týdnu mě Lyla naučila připravovat espresa a latté. Naučila jsem se používat prodejní systém k vyvolávání zákazníků a zjistila, který vypínač ovládá jaké světlo. Myla jsem nádobí, vytírala podlahu a čistila stoly.

Byla to práce mých snů? Ne. Ale byla to skvělá práce a dala se skloubit s mým studijním rozvrhem. Pokud někdy budu chtít práci svých snů, musím nejdříve dostudovat.

Od našeho přestěhování do Quincy – vlastně od chvíle, kdy jsem opustila tátu – jsem se rozhodla postupovat krůček po krůčku. Dělat malé, rozvážné kroky. Rozhodla jsem se objevovat věci, které mám ráda. A které ráda nemám. Malé krůčky vedoucí k vybudování normálního života.

Stačí k tomu malé krůčky? Není čas udělat velký skok do neznáma?

Možná? Ale dnes ne.

„S čím ti ještě můžu pomoct?“ zeptala jsem se Lyly. Právě jsme přeskládaly do vitríny poslední dávku moučníků.

„Otřela bys stoly?“

„Jasně.“ Usmála jsem se, vzala si hadr a šla očistit stoly a židle, které před chvílí opustili zákazníci.

Obědový shon jsme měly za sebou a podobně jako v předchozích dnech tu teď panoval odpolední klid. Dalo nám to příležitost umýt nádobí a poklidit. Jedinými zákazníky v kavárně byly náctileté dívky, které přišly před deseti minutami.

Škola v Quincy končila kolem třetí a každé odpoledne se tu pár studentů zastavilo na jídlo a kávu.

Šla jsem k vedlejšímu stolu, zvedla špinavý hrnek, talíř a zmačkaný ubrousek.

„Včera mi přišel dopis o přijetí ze Státní univerzity v Montaně,“ řekla jedna z dívek.

„Jupí,“ zajásala další a třetí zatleskala. „Panebože, to si užijeme. Jsem ráda, že budeme v Bozemanu společně.“

„Já taky.“

„Co myslíš, na jakou kolej nás dají?“

Trochu mě píchlo u srdce.

Kdysi dávno bych já byla tou sedmnáctiletou dívkou, která by se radovala z přijímacího dopisu. Dívka, připravená odjet z domova za novým dobrodružstvím. Dívka, co předpokládala, že domov je tam, kam se bude vracet.

Jenže tahle dívka střední školu nedokončila. Nemusela se obávat spolubydlících, profesorů ani rozhodování, na který večírek se o sobotním večeru vydat.

Ta dívka byla pryč.

Možná že pokud se mi podaří uspořádat si život a nalézt nějakou podobu normálu, potom se ta dívka znovu objeví. Ta dívka z předtím.

Už mi přestávalo tolik vadit, kolik jsem toho promeškala. Měla jsem důležitější věci na práci. Přesto mě to občas zamrzelo. Dopřála jsem si tedy pár minut sebelítosti a potom to pustila z hlavy.

Lítost, vztek, zlost a smutek jsem schovávala do krabice. Do krabice, kterou jsem ukryla hodně hluboko v sobě a zavřela ji. Musela zůstat zamčená na deset západů.

Pokud by se totiž byť jen pootevřela, emoce uvnitř by mě celou pohltily.

Jedna z dívek pohlédla mým směrem. Když se naše pohledy setkaly, usmála jsem se na ni a odnesla špinavé nádobí do kuchyně.

Lyla stála u přípravného stolu z nerezu a usmívala se na svůj telefon. Tento zářivý úsměv patřil Vanceovi.

„Flirtuješ se strýčkem Vancem?“ poškádlila jsem ji.

„Jasně.“ Zachichotala se. „Je na cestě ze stanice a zůstane tady až do zavíračky.“

„Víš, klidně dneska můžu zavřít já. Můžete jet domů.“

Ačkoliv Vance by se potom stejně musel vrátit do města, aby mě vyzvedl. Trénink řízení… neprobíhal nejlépe. Včera jsem Vanceovým vozem málem zdecimovala poštovní schránku.

Problém nebyl v technice řízení. Uměla jsem točit volantem, šlapat na plyn a brzdu. Zkrátka to bylo… těžké.

Řízení mi připomínalo tátu. To on mě v patnácti učil řídit. A přestože jsem Vance měla moc ráda, raději bych na sedadle spolujezdce vezla tátu.

Táta mi chyběl. Je v pořádku?

„Vero?“

Střelila jsem pohledem po Lyle. „Cože?“

„Ptala jsem se, jestli to víš jistě. Ohledně dnešního večera.“

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem přespříliš radostně. „Můžete zajít na rande. Oslavit Vanceovu novou práci.“

„Možná. Zeptám se ho.“ Lyla si mě chvíli prohlížela, nejspíš aby se ujistila, že jsem v pořádku.

Jsem v pořádku? Jak se to vezme.

Den za dnem jsem se k tomu přibližovala.

„Ehm, čirou náhodou, neřekli jste Winn nic, že ne?“ zašeptala jsem. „O tátovi?“

„Ne. Sice jí věříme, ale…“

Čím méně lidí znalo můj skutečný příběh, tím lépe. Všichni tady, včetně Edenových, snad věřili tomu, co si přečetli v novinách. „Děkuju.“

„Není třeba děkovat. Rychle zkontroluju zásoby ve spíži,“ prohlásila.

„Dobře. Postarám se o pult.“

Když jsem se vrátila do přední části kavárny, dívky ze střední školy stále seděly u svého stolu, povídaly si a drbaly. Připravila jsem si oříškové latté. Nechutná mi víc než karamelové?

„Ne.“ Povzdechla jsem si. Karamel stále vedl, ale lískový oříšek také nebyl úplně k zahození.

Nade dveřmi do kavárny se rozezvonil zvonek. Málem jsem upustila svoji kávu, když dovnitř vešel Mateo a v ruce nesl krabici. Copak moje srdce v jeho blízkosti nikdy nepřestane dělat kotrmelce?

Na svých širokých ramenou měl bundu z hrubého plátna v pískové barvě s bílým znakem Edenova ranče pod manšestrovým límečkem, s podšívkou z měkké umělé kožešiny.

Anna s Harrisonem tyto bundy věnovali všem členům rodiny o Vánocích.

Včetně mě.

Málem jsem se rozplakala, když jsem pod jejich stromečkem našla dárek. Poslední vánoční dárek jsem dostala předtím.

Mateo měl své tmavé vlasy schované pod černou čepicí. Z jeho strniště už se téměř stal plnovous. A pokaždé, když jsem se domnívala, že si ho nechá narůst, objevil se v kavárně čerstvě oholený. Nevěděla jsem jistě, co z toho se mi líbilo víc.

Jemu totiž slušelo úplně všechno.

Měl mohutnou, sto devadesát centimetrů vysokou postavu a byl samý sval a šlacha. Pohyboval se přirozeně, našlapoval rozvážně a jistě. Možná mě právě ta vyzařující sebejistota tak znervózňovala.

Nezírej! Odtrhnout od něj oči mě stálo tolik námahy, až mě polil pot. Tváře jsem měla v jednom ohni. Když byl poblíž, nedokázala jsem zabránit tomu, abych se nečervenala.

„Ahoj Vero.“ Odložil krabici vedle pultu.

„Ahoj.“ Můj hlas zněl slabě a pisklavě. Když jsem byla v jeho blízkosti, stěží jsem dokázala dýchat.

„Nejsi ostříhaná?“

Chytila jsem se za culík. Panebože, on si všiml. Dokonce i Lyla to poznal. Jistě, měla jsem jen trochu zastřižené konečky, přesto si všiml. „Jenom jsem si zastřihla konečky. Sama v koupelně. Určitě je to nakřivo.“ Proč pořád mluvím?

„Vypadá to dobře.“

Dobře jako hezky? Nebo dobře, jako že bych si odteď měla raději zaplatit profesionálního kadeřníka?

„Tohle je pro Lylu.“ Položil ruku na krabici. „Je tady?“

„Ehm, je.“ Přikývla jsem tak vehementně, až mi z gumičky vyklouzl pramen zrzavých vlasů. „Dojdu pro ni.“

Otočila jsem se a málem narazila obličejem do kávovaru. Ale vzpamatovala jsem se a rychle došla do kuchyně.

Uf. Koukej se sebrat, Vero!

Naposledy jsem byla zamilovaná do kluka před čtyřmi lety. Možná jsem prostě vyšla ze cviku, ale tahle zamilovanost se během uplynulého měsíce snad zdvojnásobila. Co bude za tři měsíce?

Mateo byl příliš dokonalý. V tom tkvěl problém. Trvalo mi měsíc, než jsem si to srovnala v hlavě. Byl ztělesněný sen. Jako by mi vyklouzl z mysli a zhmotnil se jen kvůli mně. A nalezení muže mých snů zjevně znamenalo, že se proměním v neohrabaného idiota pokaždé, když se na mě podívá.

Už jsem skoro došla do kuchyně, když se ve dveřích objevila Lyla a málem jsme se srazily.

„Promiň,“ řekly jsme jednohlasně a obě jsme se zasmály.

„Přišel za tebou Mateo,“ ukázala jsem chodbou, „přinesl nějakou krabici.“

„Jupí,“ rozzářila se, „to je můj vánoční dárek.“

Pospíchala k pultu a s Mateem si vyměnili úsměv, načež se vrhla na krabici.

Držela jsem se kousek stranou, nechtěla jsem Lylu při rozbalování rušit. Z krabice vytáhla keramickou mátově zelenou mísu na těsto.

„Moc se mi líbí.“ Přejela prsty po květinovém zdobení při okraji, potom ji odložila na pult a vrhla se na Matea.

Objal ji a usmíval se. „Omlouvám se za zpoždění.“

„Ale mně to nevadí.“ Pustila ho a přesunula se k vitríně. „Dáš si něco k jídlu nebo k pití?“

Než stihl odpovědět, dívky ze střední školy se rozhihňaly tak hlasitě, že jsme se po nich všichni otočili. Jakmile si uvědomily, že se Mateo dívá, semknuly se blíž k sobě, aby zakryly zarudlé tváře.

Mateo si povzdechl. „To je pokyn pro mě, že mám odejít.“

„Jsou to jenom neškodné holky,“ podotkla Lyla, „prostě je ignoruj.“

Jenže chichotání se stupňovalo. Jedna z dívek si přitiskla ruku na srdce. Druhá zatřepotala řasami.

„Uvidíme se později,“ rozloučil se Mateo.

„Dobře. Pa, Matty.“ Lyla popadla mísu a zamířila s ní do kuchyně. „Děkuju za dárek.“

„Není zač.“ Usmál se za ní a na mě mrkl. „Měj se, Vero.“

MRKL NA MĚ. Na ty holky nemrkl. Na Lylu také ne. Jen na mě. Co to znamená? Mrká na všechny? Nebo jen na holky s hezkým domácím sestřihem?

Jedna z dívek poslala k Mateovým zádům vzdušný polibek.

Nakrčila jsem nos.

V Mateově výrazu se cosi mihlo. Ale než jsem to stihla rozklíčovat, otočil se a zamířil ke dveřím.

Když procházel kavárnou, všechny páry očí od dívčího stolu se upřely k jeho zadku.

Měl dokonalý zadek. Věděla jsem to, protože už jsem ho sama mnohokrát okoukla.

Mohla bych se přidat k těm dívkám, že ano? Zase tolik jsme se od sebe neodlišovaly. Neměla jsem diplom. Pracovala jsem na částečný úvazek a bydlela zdarma u Vance a Lyly. Rudla jsem a blábolila, jakmile byl Mateo Eden poblíž.

Bylo mi dvacet jedna let, ne sedmnáct. Dvacet jedna.

Ale hodila bych se k tomu středoškolskému stolu.

V ústech jsem ucítila trpkou pachuť.

KAPITOLA 3

ÚNOR

Zaparkovala jsem vedle stodoly na Edenově ranči a uvolnila dech, který jsem několik kilometrů zadržovala. Z řízení na zledovatělých montanských silnicích jsem měla nervy na pochodu, ale naštěstí jsem v autě nebyla sama.

„Děkuju, pane Edene.“ Usmála jsem se na svého spolujezdce.

„Kolik jízd budeme potřebovat, než mi konečně začneš říkat Harrisone?“

Usmála jsem se a vypnula motor. „Ještě jednu minimálně.“

„Tak co bys řekla na to, že bychom si to odškrtli hned zítra?“

„Dobře.“

„Fajn, domluveno.“ Usmál se. „Otevři kufr. Pomůžu ti s nákupem.“

„Ne, to je v pořádku. Zvládnu to.“ Ukázala jsem na vázu, kterou držel mezi nohama. „Měl bys ty květiny odnést svojí milé, než zmrznou.“

„Dobrá úvaha.“ Sklonil se, aby zdvihl dva tucty červených růží, které koupil Anně k Valentýnu. „Uvidíme se zítra.“

„Tak zítra ahoj.“

Jak otevřel dveře, dovnitř foukl ledový vzduch a vyhnal veškeré teplo. Měli jsme topení puštěné celou jízdu, protože nejvyšší denní teplota dnes nepřekročila minus devatenáct.

Když jsem vystoupila z auta, první chladný nádech mě pálil v nose. Pospíchala jsem ke kufru a mráz mě štípal do nohou i přes džíny. Alespoň neroztaje zmrzlina, kterou jsem si koupila.

Naložila jsem si čtyři tašky na předloktí, schovala tváře pod límec své nové bundy s logem Edenova ranče a pospíchala ke stodole.

Nebylo v ní o moc tepleji než venku, alespoň tu však nefoukal ten ledový vítr. Rozsvítila jsem a vystoupala po schodech do bytu.

Pach sena a špíny vystřídala aromatická svíčka s vůní zeleného jablka, kterou jsem si zapálila dnes ráno po sprše. Odložila jsem nákup na malou kuchyňskou linku, obrnila se proti zimě a znovu se vydala ven k autu.

Zima začala relativně zvolna, ale končila s plnou parádou. Před třemi dny okolí ovládla mohutná vánice. Napadlo přes půl metru sněhu a dál sněžilo. Jakmile jsem otevřela venkovní dveře, do tváře mě začaly řezat vločky. Zastavila jsem se, jen abych pohlédla k horám. Jejich vrcholky byly zahaleny hustými mraky, z nichž se vytrvale sypal sníh.

Je tam? Má přístřeší? Krčí se u ohně? Je mu teplo? Má jídlo?

Píchlo mě u srdce. Dnešní noc bude mrazivá. Ale nebyla to první zima, kterou táta v Montaně strávil. A tahle studená vlna měla trvat už jen týden. Příští neděli předpovídali teploty nad nulou.

I když zima přetrvávala, táta se vždycky postaral o to, aby mě zahříval oheň. To samé snad zařídí i pro sebe. Neudělal by žádnou hloupost, že ne? Nepřichází o rozum?

Ano. Je v pořádku. Jiná možnost nepřicházela v úvahu. Přežije. Je naživu.

Přes veškeré ujišťování se bouře v mém srdci neuklidnila. Obavy o otce mě poslední dobou doprovázely na každém kroku a staly se podobně automatickými jako dýchání. Občas můj strach křičel tak hlasitě, že mě stálo veškeré přemáhání, abych nevyrazila pátrat do hor. To by však byla neuvážená hloupost, takže jsem místo toho žila v obavách.

Sníh mi křupal pod nohama, když jsem pospíchala ke kufru auta. Jednou rukou jsem popadla tašku, v níž zacinkal sprej na pečení a kořenky, a do druhé jsem vzala mléko. Právě jsem si do podpaží chtěla dát balení toaletního papíru, když vtom mě vylekal hluboký hlas.

„Já ti pomůžu.“

Narovnala jsem se a otočila tak rychle, že jsem hlavou narazila do víka kufru. „Au.“

„Promiň.“ Mateo zvedl ruce v hnědých kožených rukavicích. „Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„V pohodě.“ Krev se mi nahrnula do tváří, jako pokaždé, když byl poblíž. PO-KAŽ-DÉ.

Snad si bude myslet, že to je zimou.

„Ehm, co se děje?“ Bože, to vyznělo hloupě. Promluvila jsem tak nějak přidušeně, a tohle navíc byla ta nejhloupější otázka všech dob. Co se děje? Dějiny, Vero. Tvoje naděje. Tvoje iluze.

„Pomáhal jsem dneska Griffinovi. Jeden z najatých chlapů odešel a nemělo cenu někoho hledat, když tu práci můžu udělat já, takže jsem krmil krávy.“

„Aha. To je od tebe hezký.“

„Jo, asi jo.“ Mezi obočím se mu vytvořila vráska.

„Nemáš to rád? Práci na ranči?“

„Je to skvělý.“

Neznělo to skvěle, ale neznělo to ani naštvaně. Znělo to… lhostejně. Nikdy předtím jsem ho neslyšela mluvit takhle lhostejně.

„Přemýšlel jsem, že bych se vrátil na Aljašku,“ prohodil. „Pilotoval jsem tam letadla. Lidi, pro který jsem pracoval, se ptali, jestli bych se nevrátil. Mohl bych.“

Cože? Moje srdce dopadlo s žuchnutím do sněhu. Ne. Nesmí se přestěhovat.

„Nevím,“ povzdechl si a přešel ke kufru, aby vzal dvě tašky. „Prokaž mi laskavost a nezmiňuj se o tom Lyle. Ještě jsem se nerozhodl a nechci sestry stresovat. Máma s tátou to vědí, kdyby o tom začali. Je to sice nepravděpodobná možnost, ale přemýšlím o tom.“

Podařilo se mi přikývnout.

„Nicméně, když jsem u krav skončil, zastavil jsem se pozdravit naše a dát mámě valentýnskou čokoládu. A táta říkal, že jste byli nakoupit, tak mě napadlo, že ti pomůžu vynosit nákup.“

„Koupil jsi mámě čokoládu k Valentýnu?“ To byla ta nejroztomilejší věc na celém světě.

„Tradice. Musím si ji naklonit, aby mi pekla moje oblíbený sušenky.“

Ano, byl dokonalý. Vtipný. Okouzlující. Sexy. Moje pobláznění nikam nevedlo.

Nesměl se však přestěhovat na Aljašku. Ne, když já jsem musela zůstat v Montaně, abych našla tátu a ujistila se, že je v pořádku. Kdo by Anně kupoval čokolády, kdyby se přestěhoval? Vážně, vážně, to se nesmí stát.

„To je, ehm…“

Než jsem svoji myšlenku stihla dokončit, Mateo popadl balení toaletního papíru.

A sakra. To snad ne. Snad muž, z něhož jsem úplně vedle, nenese můj toaletní papír. Jenže nesl. Horko v mých tvářích rozpustilo další vločky, které se mě pokusily atakovat.

Mateo chtěl vzít další tašku, ale já byla rychlejší, protože přes slabý bílý igelit prosvítala jistá modrá krabička. Toaletní papír byl sám o sobě dost zlý. Tenhle chlap se nemusel dozvědět, jakou značku tamponů používám.

„Běž už radši dovnitř.“ Kývl hlavou ke dveřím. „Já vezmu ten zbytek.“

„Dobře. Díky.“ Odstoupila jsem od auta a dopřála si vteřinu na prohlédnutí jeho strniště, načež jsem zaběhla do stodoly, abych se schovala před zimou.

Jakmile jsem došla nahoru, odložila jsem tašky na linku a vysvlékla si bundu. Mateovy kroky se ozývaly na schodišti a já si upravila přední část zeleného roláku. Vlasy jsem měla rozcuchané z ledového větru i ze stresu z řízení.

Mateo nesl v každé ruce tři tašky, pod jednou paží měl toaletní papír a pod druhou papírové utěrky. „Děláš si zásoby?“

„Jo.“ Zastrčila jsem si pramen vlasů za ucho a hned ho zase uvolnila. Co se to se mnou děje? Nesnášela jsem vlasy za ušima. Proč se vedle Matea nedokážu chovat uvolněně? Ach jo!

„Kam to chceš dát?“

„Klidně to nech na lince. Díky.“

Všechno tam odložil. „Takže ti táta dává lekce řízení?“

„Jo.“ Začala jsem vyklízet nákup, abych zakryla svoji tvář, protože se mi do ní nenahrnula krev jen ze zamilovanosti. Žilami mi koloval stud, takže se můj obličej změnil z růžové na rudou.

Bylo mi dvacet jedna let, a potřebovala jsem lekce řízení jako nějaká puberťačka.

Harrison se nabídl, že mi s tím pomůže. Stejně jako mě Anna učila vařit. A přestože jsem Edenovým byla neskonale vděčná, moje neschopnost nebyla něčím, co jsem chtěla rozhlašovat, obzvláště ne před Mateem. Tato rodina měla vazby vzájemně pevně propletené, jako oka na mém svetru.

„Cítím se trochu trapně,“ přiznala jsem.

„Není důvod se cítit trapně, Vero.“ Pouhé vyslovení mého jména tím hlubokým hlasem odehnalo veškerý pocit hanby. „Tak se učíš řídit. No a co? Táta říkal, že ti to jde skvěle. Jenom to potřebuješ trochu oprášit.“

„Asi jo.“ Pokrčila jsem rameny a dala mléko do lednice.

Po pravdě řečeno bych se řízení nejraději vyhýbala až do konce života. Jenže jsem bydlela na ranči a do Quincy to bylo pěšky moc daleko, takže jsem neměla jinou možnost než se znovu naučit řídit.

Vance s Lylou se nabídli, že mi koupí auto, ale já jsem trvala na tom, že si ho koupím sama – nebo jim ho alespoň splatím. Protože jsem neměla žádné úspory, musela jsem si od strýčka Vance vypůjčit peníze, abych si mohla pořídit starší model Hondy Civic, který měl promáčklý nárazník a najeto sto šedesát tisíc kilometrů.

Alespoň jsem však měla vlastní vůz. A počínaje tímto týdnem jsem také poprvé žila sama.

Dělala jsem velké kroky. Nebylo jich mnoho, ale děly se.

„Bydlí se ti tu dobře?“ zajímalo Matea.

„Ano.“ Tak nějak. „Byt se mi moc líbí.“

„Je to tu skvělý.“

Můj nový byt zabíral pouze třetinu délky stodoly, přesto to bylo víc místa, než jsem potřebovala. Schody vedly do zadní části bytu, kde ložnice sdílela zeď s kuchyní a koupelnou. Zbytek prostoru zaujímal obývací pokoj.

Zdi měly různé odstíny šedé a z nich vykukovaly dřevěné trámy. Nábytek byl přepychový a pohodlný a převažovala tu krémová, tmavě hnědá a bílá barva. Prostor působil přívětivě. Jednoduše, přesto moderně.

Ne že bych luxus potřebovala. K nadšení mi stačilo, že spím na polštáři a každé ráno si můžu dát horkou sprchu.

Nejraději jsem odpočívala na veliké sedačce do U, která zabírala většinu obývacího pokoje. Každý večer jsem se na ní utábořila pod dekou, a když jsem nemohla spát, sledovala jsem jeden film za druhým.

Nový dům, nové zvuky a všudypřítomná nervozita kvůli tátovi mi nedovolily spát.

Je naživu. Přežije zimu, podobně jako všechny předchozí.

Byla jsem dost houževnatá na to, abych své přání silou vůle převedla do reality.

„Už ses praštila do hlavy?“ zeptal se Mateo a ukázal na zkosené stropy. Vysoké byly tak akorát, aby se v rozích místností dalo sedět na bobku.

„Párkrát jsem narazila, když jsem lezla do postele.“

Uvědomila jsem si, co jsem řekla, a ušklíbla se. Párkrát jsem narazila, když jsem lezla do postele? Co je to sakra se mnou? Co to vůbec znamená? Proč se nemůžu v blízkosti tohohle muže vyjadřovat normálně?

Mateo si promnul šíji a díval se všude možně, jenom ne na mě. Výborně, teď se kvůli mně navíc cítí nepříjemně. Jako by nestačil ten toaletní papír.

„Už sis, ehm, přestěhovala všechno od Lyly?“ zajímal se.

„Jo. Moc toho nemám.“ Díkybohu, že byl byt zařízený.

„Všichni si uvědomujeme, že prožíváš hodně změn. Kdykoliv ti pomůžeme.“ Podíval se mi do očí a mě zašimralo v břiše. Ach, ty oči. „S čímkoliv budeš potřebovat.“

Nebylo to poprvé, kdy mi člen Edenovy rodiny nabídl pomoc. Jenže, na rozdíl od ostatních, jsem v Mateově krásném obličeji neviděla ani náznak lítosti. Zkrátka konstatoval pravdu. Nabízel upřímnou pomoc.

„Děkuju.“

Kývl hlavou. „Není zač.“

Všichni Edenovi, včetně Matea, věděli, že jsem uplynulé čtyři roky strávila s tátou v divočině. Věděli, že spáchal vraždu a schovával se před spravedlností. Věděli, že se svět celou tu dobu domníval, že jsem mrtvá. Že jsem byla jednou z jeho obětí.

Znali příběh.

Ale neznali pravdu.

Bylo to tak lepší. Tajemství mohla zůstat tajemstvími jen díky mlčení.

Můj táta tu se mnou možná nebyl, ale já bych udělala cokoliv, abych mu zajistila bezpečí.

„Víš, že jsem tu taky bydlel?“ Mateo udělal krok dál do bytu a rozhlédl se.

„Lyla mi to řekla.“

Kdykoliv někdo vyslovil Mateovo jméno, stačila jenom zmínka o něm, okamžitě se mi to vrylo do paměti. Tenhle byt by se mi líbil, i kdyby tu nežil, ale díky vědomí, že tu také bydlel, jsem si to tu zamilovala mnohem víc.

Poté, co jsem uplynulý měsíc prohlásila, že je načase, abych si našla vlastní bydlení, Lyla s Vancem byli zaražení a trvali na tom, abych ještě nějakou dobu zůstala u nich v hostinském pokoji. Ale já jsem nechtěla ustoupit.

Možná jsem potřebovala lekce řízení a vaření, ovšem na ty jsem mohla docházet z vlastního. Představovala jsem si byt, jenže pronájem v Quincy nebylo vůbec snadné najít.

Byt nad stodolou byl prázdný od té doby, co se Lylin strýc Briggs odstěhoval do pečovatelského domu ve městě, kde mu s jeho demencí pomáhali odborníci. A jelikož v bytě nikdo nebydlel, Anna s Harrisonem ho nabídli mně.

Vance byl šťastný, že mám poblíž Edenovy, a mě těšilo, že mám hory de facto za dveřmi.

Během zimy se po horách vesměs chodit nedalo, ale počasí se mělo brzy změnit. Tam venku budu mít větší šanci nalézt trochu svobody. Jakmile přestane sněžit a sníh trochu roztaje, vyrazím do hor a uvidím, co objevím.

Koho objevím.

Mateovy boty na dřevěné podlaze zaduněly, jak obešel gauč k oknu. Za domem Anny a Harrisona byl svět bílý. Sníh pokryl pole i každý strom.

Jak si prohlížel krajinu, já si prohlížela jeho. Ošoupané džíny mu obepínaly silná stehna. Měl okopané boty, těžkou bundu Carhartt a čepici s logem Edenova ranče vyšitým u okraje. Koukaly mu z ní bohaté tmavé vlasy, které se mu na krku lehce kroutily.

Dokonale se do tohohle bytu hodil, svou krásou i drsností.

„Tohle je skvělý místo, abys našla pevnou půdu pod nohama,“ prohlásil.

Naklonila jsem hlavu ke straně. „Tohle přesně mi řekla i Lyla. Slovo od slova.“

„To je tak, když se sourozenci vídají moc často. Začínáme znít stejně.“ Otočil se a nadzvedl koutky úst. Páni, byl tak rozkošný. Přejel pohledem ke konferenčnímu stolku a očima se zastavil na knížkách a notebooku. „Už máš hotový zkoušky?“

„Jo.“ Pokud jsem nepracovala v Edenově kavárně, učila jsem se na maturitu.

„A?“

Usmála jsem se od ucha k uchu. „Všechny čtyři jsem úspěšně složila.“

„Paráda,“ zakřenil se, „ani trochu mě to nepřekvapuje.“

„Díky.“ Sklopila jsem oči ke svým botám  a nad tou chválou jsem se uculila.

„A co dál?“

„Nevím. Budu pracovat v kavárně. Možná se přihlásím na nějaké vysokoškolské přednášky? Škola mě baví.“

Studium mě vždycky bavilo. Dokonce i předtím.

A učení na maturitu byla příjemná změna. Mentální výzva, o níž jsem nevěděla, že ji potřebuju. Necítila jsem se na denní vysokoškolské studium, ale pár přednášek by mi mohlo pěkně zaměstnat hlavu. A jelikož se blížilo jaro, dva až tři předměty by nezabraly veškerý můj čas.

Potřebovala jsem flexibilní rozvrh. Potřebovala jsem volné dny na výpravy do hor.

„Už půjdu.“ Mateo přešel byt ke dveřím. Když mě míjel, ucítila jsem jeho kořeněnou vůni. Kůže a koření. Vítr a země.

Byla tak dokonale mužná a výjimečná… jako Mateo.

„Děkuju za pomoc s nákupem.“

„Není zač.“ Mrkl.

Jedno mrknutí a moje srdce udělalo kotrmelec.

Mrknutí, které nic neznamenalo. Nedíval – nemohl se na mě dívat takhle. Nebo ano?

Umlčela jsem tu rašící naději dřív, než stihla vykvést. „Měj se.“

Zavřel za sebou a zmizel na schodech.

Počkala jsem, dokud se spodní dveře s bouchnutím nezavřely, a potom jsem pospíchala k přednímu oknu.

Mateovy dlouhé nohy si se vzdáleností k autu rychle poradily. Parkoval na druhé straně ranče, kde jsem si jeho vozu předtím nevšimla. Pravděpodobně jsem měla plné ruce práce s křečovitým svíráním volantu.

Přestal padat sníh. Skrz mraky vykouklo slunce a ozářilo Mateova ramena.

Byl jako světlo. Moje světlo. Zářící hvězda, která zahnala veškerou temnotu.

Prosím, nestěhuj se na Aljašku. Přitiskla jsem dlaně na okno.

„Krásného Valentýna, Mateo.“

KAPITOLA 4

BŘEZEN

Byla jsem obklopená Edenovými. Opět.

A bavila jsem se. Tak nějak. Rozhodně to bylo intenzivní. Ale… zábavné. V kuchyni u Anny a Harrisona se nashromáždilo tolik štěstí, že bylo těžké nenechat se vším tím smíchem a úsměvy strhnout.

Připomínalo mi to grilování z mého dětství. Když táta obracel hamburgery, děti pobíhaly kolem a všichni jsme pak šli…

V duchu jsem na tu vzpomínku spustila gilotinu a usekla jí hlavu. Ze vzpomínání by nevzešlo nic dobrého, takže jsem se vzpamatovala. Schovala jsem tyto šťastné okamžiky z předtím zpět do krabice a uzamkla ji.

Dnes večer nebyl čas na přehrávání starých časů. Dnes večer jsme oslavovali. Lyla s Vancem právě oznámili své zasnoubení.

Měla jsem z nich velikou radost, hlavně kvůli strýčku Vanceovi. Způsob, jakým se na Lylu díval, mě dojímal. Zasloužil si ji. Nedávno si prošel těžkým obdobím, ale od té doby, co měl Lylu, zůstalo všechno zlé ve zpětném zrcátku. A pohnul by horou, aby jí splnil všechna přání.

Jednou bych si přála muže, který se na mě bude dívat tak, jako se strýček Vance díval na Lylu. Aby mě také miloval celým svým srdcem.

Snad tisíckrát jsem už vyslala přání ke hvězdám, aby tím mužem byl Mateo. Na zbožná přání jsem sice příliš nevěřila, už ne, ovšem naděje umírá poslední.

„Kde je Mateo?“ zeptala se Eloise a vložila si do úst mrkev z tácu se zeleninou.

Jen při pouhé zmínce jeho jména mi poskočilo srdce.

Od mého přestěhování do bytu nad stodolou jsme se potkávali minimálně dvakrát týdně. Od neděle jsem ho viděla třikrát. A pokaždé se mnou mluvil o škole, o řízení nebo o bytě. Ani jednou se nezmínil o návratu na Aljašku. Díkybohu. A než odjel domů nebo do práce, pokaždé na mě mrkl.

Mrkání musí něco znamenat. Harrison mrkal na Annu a já jsem měla pocit, že v tom je nějaký skrytý význam. Mrkal, aby řekl miluju tě. Bez tebe bych umřel. Kvůli tobě dýchám.

Mateo mrkal na mě. Přála jsem si, aby to něco znamenalo. Zoufale. Avšak nejspíš to neznamenalo nic. Moje láska k němu zastínila veškeré rozumné uvažování.

„To nevím.“ Anna se podívala na telefon. „Říkal, že přijede.“

„No, já už mám hlad,“ Harrison se poplácal po břiše. „Rozehřeju gril. Opečeme mu burger později, až dorazí.“

Griffin a Knox následovali svého tátu na terasu. Foster s Jasperem se vydali za nimi. Strýček Vance se na mě mile usmál a potom se z kuchyně také vytratil.

„Takže, kde bys chtěla mít svatbu?“ zeptala se Anna Lyly a vyndala z lednice placky mletého masa, které předtím připravila.

Pomáhala jsem jí. Anna mě učila vařit a dneska večer jsem byla její pomocná kuchařka, dávala mi instrukce k okořenění masa a k přípravě domácího bramborového salátu.

„Říkala jsem si, že ve stodole,“ odpověděla Lyla, „pokud by vám to nevadilo.“

„Samozřejmě.“ Anna nadšeně zatleskala. „A obřad?“

„Počasí je vždycky risk, ale snad to půjde venku.“

„Můžeme postavit stany pro případ deště,“ navrhla Winn.

Všechny ženy se shromáždily kolem ostrůvku, zatímco děti si hrály ve vedlejší místnosti. Chvíli mi to trvalo, ale nakonec jsem se naučila jména všech Edenů, včetně dětí. A už jsem věděla, které dítě patří ke komu.

Zarámované fotografie v obývacím pokoji mi v tom velmi pomohly. A také to, že Anna s Harrisonem o svých vnoučatech často mluvili.

Po přestěhování na ranč jsem se v této kuchyni stala pravidelnou návštěvnicí. Anna s Harrisonem mě často zvali na večeře, buďto proto, že jim chyběly jejich děti, nebo mě litovali a nechtěli, abych byla sama.

Byla jsem odhodlaná naučit se vařit, jenže protože jsem často jedla tady nebo u Vance s Lylou, zbýval mi pouze jeden nebo dva dny v týdnu na vlastní vaření.

Alespoň snídaně jsem si pokaždé připravovala sama a omelety jsem už dotáhla téměř k dokonalosti. Táta by na mě byl hrdý. Snídaně měl moc rád.

Až ho najdu a ujistím se, že je v pořádku, mohli bychom si dát omeletu společně.

Rozhovor u ostrůvku se točil kolem plánování svatby a já jsem se podívala z okna. Venku byla tma, ale já se vždycky dívala dál. Hledala. Doufala, že uvidím kouř ze vzdáleného ohně.

Táta by se takhle blízko k civilizaci nikdy nepřiblížil. To jsem cítila v kostech. Ale naděje je zvláštní věc. Vymaže veškerou logiku. Proto jsem se dívala po ohních, přestože jsem věděla, že za oknem uvidím jen černou tmu.

Počasí se v uplynulém měsíci změnilo. Únorová vánice trvala jen krátce a po Valentýnu sníh na silnicích roztál. Vyjasnilo se natolik, že jsem se odvážila na pár výprav do hor.

Když jsem nepracovala ani neměla online hodiny, vypravila jsem se k úpatí hor. Sněhu bylo stále dost, takže nebylo možné jít daleko, ale dokázala jsem projít lesem. Dostat se na několik míst, kde táta dřív líčil pasti nebo lovil vysokou zvěř.

Nenašla jsem žádné stopy. Zatím.

„Jak jdou tvoje kurzy, Vero?“ Taliina otázka mě vytrhla z přemýšlení.

„Moc mě baví,“ odpověděla jsem, „pořád nemám představu, co chci dělat, takže mi vyhovuje, že budu mít na výběr.“

Místnost umlkla.