Text a fotografie © Miroslav Haluza, 2025

Ilustrace © Nikkarin, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-775-5

ISBN mobi: 978-80-7689-776-

Mojí milované manželce Adélce,
mým dětem Marečkovi a Klaudince

Kluk v Anthroposu

Dovolte, abych se představil, jmenuji se Miroslav Haluza, jsem filmař a rád se s kamerou brodím amazonskými bažinami, často od hlavy k patě pomazaný bahnem, smradlavý, zapařený, štípaný sosáky tisíců krvelačných moskytů a ověšený tlustými nacucanými pijavicemi se snažím dostat do odlehlých divokých oblastí, kde i v dnešní překotné AI době, plné neuvěřitelných technických pokroků či raketových letů do vesmíru, žijí lidé v jednotném splynutí s nedotčenou přírodou velmi podobně jako kdysi naši předkové. Do těchto míst mě lákají nejen neskutečná dobrodružství, jež zde číhají doslova na každém rohu, ale zároveň v sobě chovám upřímný zájem o kulturu přírodních národů, způsob jejich žití, který s radostí zachycuji na filmovou kameru.

Moje pouť vede od milované rodiny z pohodlí evropského vyhřátého obýváku, blahobytu a jistot naší vyspělé, rozmazlené civilizace, od lednice plné dobrého jídla, tekoucí pitné vody, kterou používáme dokonce i ke splachování WC, až tam, kde je nutné odhodit všechny svoje civilizační návyky, zažitý komfort a snažit se nějak najít správný směr, jíst, co zrovna je, pít z nevábných potůčků či kaluží, přežít v nejistotě z budoucnosti, ale častokrát s jistotou transportu nezvaných parazitů na mé tělo, a hlavně najít nové přátele ze zdánlivě zcela odlišných kultur.

S úctou a pokorou k přírodním lidem se snažím přivézt zpět domů na filmovém záznamu alespoň něco málo z jejich života, a přestože nejsem antropolog či etnograf, věřím, že zůstane zachován malý odkaz pro další generace lidí, kterým není osud přírodních národů lhostejný. Ačkoliv se nepovažuji za rétora s darem břitkého slova, od cestování a natáčení expedičních snímků z těchto fascinujících zákoutí naší planety jsem časem přirozeně přešel až k vyprávěním o tom, co zajímavého se do mých filmů nedostalo.

Na výpravách do neprobádaných míst člověk dopředu nikdy neví, co natočí či zda vůbec něco natočí. Expedice může skončit stejně rychle, jako začala. Klasické filmové postupy zde nefungují, scénář píše sám život, a to platí hlavně pro neočekávané situace, u kterých kamera není vždy přítomna, a přesto jejich útržky zůstávají vryty hluboko do paměti. Nenatočené obrazy sice zůstanou archivované v šuplíčku zážitků mozkové sítě, ale na filmové plátno už nejdou přenést. Já, spisovatelský elév, tak s každým dalším napsaným slovem cítím, že získávám větší jistotu uchopit proudící tok myšlenek a vybledlých vzpomínek. S údivem zjišťuji, jak snadno a rychle začínají šedé odlesky minulosti během procesu psaní samy nabývat zřetelných kontur, ze dna sedimentů vzpomínek vzlínají živé obrazy, z nichž se až nečekaně realisticky vyline zřetelný pach, vůně či smrad daného okamžiku, teplo, chlad, slunce, déšť, dokonce zvuky a přesné tóny hlasů osob.

Celá moje následující literární patálie se ostatně jako vždy přihodila naprostou náhodou, ale dost možná jsou to právě ta neplánovaná střetnutí, která nakonec bývají nejlepší. Tehdy, po promítání mého filmu Javari v Anthroposu se ke mně přitočil usměvavý sympatický chlapík jménem Marcel Nekvinda, majitel Nakladatelství JOTA, slovo dalo slovo, já na chvíli pověsil svou deštnými pralesy vláčenou kameru na pomyslný filmařský hřebík a naplno se ponořil do nového literárního řemesla. Pamatuji si, že se Marcelovi líbil nejen samotný film, ale zejména ho zaujalo následující vyprávění o událostech, které se do filmu nedostaly. Na přednáškách po promítání mi lidi kladou mnohé zajímavé otázky, z nichž jedna nikdy nechybí:

„A proč jsi vlastně začal jezdit do takových podivných míst?“

Po takové otázce se vždy pořádně nadechnu, protože odpověď je lehce košatá.

Na konci sedmdesátých let jsem jako malý kluk trávil mnoho času v brněnském světovém chrámu paleontologie Anthropos. Moje babička tam léta pracovala jako uklízečka, a tak se dobře znala se všemi významnými univerzitními profesory a hlavně s legendou, která mi už v dětství učarovala, malířem dobrodružství a pravěku mistrem Zdeňkem Burianem. Jeho realistické obrazy, malované technikou kvaše či olejomalby a zachycující pravěké motivy, visely rozesety po bílých stěnách pisáreckého pavilonu. Babička mě v rámci hlídání častokrát brávala na svou odpolední směnu, v tu dobu tam už žádný návštěvník nebyl, a já se tak mohl svobodně procházet mezi exponáty koster, klů, lebek, šípů, obrovitého vycpaného mamuta, reprodukcemi jeskynních maleb a zejména se zastavit a na dlouho postát u obrazů pana Buriana. Malý kluk, žijící v kleštích socialismu, si představoval, jaké by to bylo žít v pravěku jako svobodný, chlupatý, zarostlý, svalnatý, polonahý lovec s oštěpem, nebojácně se vrhající do náruče zuřivého jeskynního medvěda.

Jeden nevelký expoziční koutek byl věnovaný současným domorodým kulturám a tam byly rozvěšeny černobílé fotografie dnešních přírodních národů, žijících způsobem života, který v lecčems připomínal ten pravěký. Pro mě bylo až nepochopitelné, že tento svět opravdu stále ještě někde daleko existuje, a už tehdy jsem snil o tom, že se s těmito lidmi potkám a budu alespoň na malou chvíli jako oni. Nahatí domorodci na obrázcích vyráběli luky a šípy, stavěli svoje příbytky z palmového listí, ale úplně nejvíc mě fascinoval sled černobílých fotografií, kde rozdělávali oheň pouhým třením dřívek. Tehdy za socíku nebylo co dělat, nebyla žádná technická či herní lákadla pro kluky mého věku, jako je tomu dnes, a hlavně nebylo kam jezdit do opravdové exotiky. Na druhou stranu jsme zase měli čas běhat po venku, takže jsme si s dalšími uličníky hráli na indiány, vyráběli jsme luky, šípy, oštěpy, na lesních cestách hloubili jámy na mamuty, do kterých pak padali nebozí kolemjdoucí, a hlavně jsme také zkoušeli rozdělávat dřívky pravé lidojedské ohně stejně jako ti domorodci z fotek. Nikdy se nám to nepodařilo. To, co mi dodnes zůstalo, jsou vzpomínky na neuvěřitelně šťastné dětství, kdy jsme neměli nic, a přece všechno, a taky na oheň a jeho vůni. Dodnes pro mě kouř z čistého dřeva představuje ten nejvoňavější parfém a mám ho za pojítko s naší minulostí, protože u ohně sedávali pravěcí lidé a právě teď u něho dozajista sedí přírodní národy v amazonských pralesích. A když u něj posedávám já, i jako zapřisáhlý skeptik se cítím být s nimi propojen neviditelným magickým řetězem. Pohledem do plamenů se mi zjevují odlesky tváří pravěkých lidí a dobrodružných příběhů, které si naši předci před tisíci a tisíci lety vyprávěli.

Jelikož jsem měl jako dítě astma, byl jsem neustále nemocný a hodně času jsem trávil doma v posteli. Srkal jsem odporný lektvar z teplého mléka, vincentky, medu a rybího tuku, kterým jsem na tajňačku hojně zaléval naše fíkusy, jež následně záhadně uvadaly, a hodně jsem četl. V předpubertálním věku jsem se s vervou ponořil do cestopisných knížek dnes již polozapomenutých fenomenálních českých drsných objevitelů Jižní Ameriky z přelomu devatenáctého a dvacátého století, jako byl Alberto Vojtěch Frič nebo Enrique Stanko Vráz, které byly všechny do jedné samozřejmě bohatě ilustrovány mistrem Burianem. Říká se, že si v sobě každý neseme otisk svého dětství, mým otiskem je Anthropos a šťastný věk, kdy jsem s kamarády chtěl žít jako indián.

Není důležité, kam jedete, ale s kým. Za dobrodružstvím nemusíte jezdit na kraj světa, ale můžete ho zažít v lese hned za barákem, a vždy je o to intenzivnější, pokud ho sdílíte se spřízněnou duší. Někdo cestuje rád sám a lépe si tak prožije cestu, ale u mě to neplatí, na cestách jsem spokojený ve společnosti někoho dalšího. Měl jsem v životě štěstí na neuvěřitelného parťáka, který miluje stejné cestovatelské zážitky, přírodu a domorodé kultury jako já. Je to stoprocentně spolehlivý, obětavý, férový člověk, co má svůj typický ostravský přízvuk, a jmenuje se Simon. Známe se dvacet let a těch dvacet let se spolu bratrsky probíjíme skrze odlehlé rovníkové pralesy, abychom poznali, nasáli či alespoň vzdáleně pochopili život přírodních národů. Víme, že čas hraje proti nám – kvůli různým civilizačním a hlavně ekonomickým tlakům tito lidé, jejich kultura, řeč a znalosti mizejí rychleji než pára nad Amazonií. Papua, Afrika, Amazonie, Indonésie, všude je to stejné. Tam, kde jsou objeveny vzácné stromy, zlato nebo ropa, zůstává spálená země, a dokonce i mrtví domorodci. Všudypřítomní misionáři pak už jen finálně završí kulturní devastaci starých kmenových zvyků.

A už se mi jako mocným fouknutím do mlžného ranního oparu nad klidnou hladinou pralesní studánky začínají vykreslovat fragmenty našich minulých dobrodružství a po chvíli spatřuji v průzračné vodě jasný obraz sebe sama, jak s kamarádem Simonem kráčíme úžasnou, voňavou, barevnou, ale i zrádnou amazonskou krajinou směr peruánsko-brazilská hraniční řeka Javari.

Na kahánku

Zrodil se další nádherný amazonský den. Po nočním vydatném dešti, který bohatě zkrápěl pralesní jílovitou půdu, se vlhkost z lesa pomalu odpařuje. Na pozadí opony mléčného oparu, mezi pohupujícími se škvírami rozměrných listů pralesních velikánů, problikávají jako výkonné filmové reflektory oslnivě ostré žluto-bílé paprsky ranního slunce. Když se do nich člověk byť jen na krátký okamžik zahledí, má pak co dělat, aby nesešel z cesty, než se mu zrak zase vrátí zpět. Na tomto největším přírodním zeleném jevišti světa se právě rozehrál koncert ptačích a hmyzích mistrů, sice s pravidelnou, ale pokaždé zcela odlišnou partiturou. Každičký z nich se jeden přes druhého snaží zaujmout okolí svým uměním, které se miliony let evoluce vepsalo jako pradávný program do jeho mozku. Tato hlučná zdánlivá kakofonie nikdy nemá svého vítěze, pro člověka prodírajícího se hustou vegetací ale zní jako geniální přírodní symfonie zraku skrytých virtuosů.

Už několik dní se prosekáváme mačetami a brodíme se amazonskými bažinami u peruánsko-brazilských hranic. Po šesti letech se s mým věrným cestovatelským parťákem a kamarádem Simonem vracíme za našimi přáteli z kmene Matsés do osady Callao s tajným plánem, o kterém víme jen my dva.

Zrovna bojuji s holínkou, která mě vcucnutím do bahna přikovala k zemi. Drží pevně jako gumový zvon přisátý pod tlakem v záchodové míse a nejde s ní pohnout. Tuším, že Simon je nějakých patnáct či dvacet metrů přede mnou, větší rozestupy si nedáváme, protože po pár metrech bez dohledu na parťáka se Evropan jako my v pralesním zeleném pekle okamžitě ztrácí. Z přemýšlení, jak bych se bez namočení nohy do bahna mohl vypořádat s prekérní situací, mě náhle vyruší suchý praskot a následný hlasitý, řezavě nepříjemný zvuk. Je mi ihned jasné, že tohle nevěští nic dobrého. Ve zlomku sekundy zahlédnu, jak na Simona letí obrovská stará větev.

V tom okamžiku jako by se kolem mě zastavil čas, matně vnímám svět jako zpomalený, rozmazaný film, ze kterého chaoticky vypadla některá políčka již natočených obrázků a ve kterém Simon padá bezvládně k zemi, zasažen těžkým koncem ztrouchnivělého, vodou nasáklého dřeva. Bez přemýšlení vyrvu nohu z uvízlé holínky a jen v ponožce běžím s dvaceti kily v batohu na zádech bahnem. Za šíleného trysku něco freneticky křičím, bláto lítá všude, do obličeje, na kameru, kterou svírám pevně v ruce, do očí, které si při dalším pádu do bažiny zběsile protírám. Simon nehybně leží obličejem k zemi, přeskakuji jeho klobouk nasáklý rudým bahnem a vidím, jak mu z oholené hlavy po temeni proudem prýští tmavá krev, která se mísí se špínou a zbytky ztrouchnivělé větve. Shazuji batoh a rychlým pohybem Simona otáčím. Žije! Zmateně se s nepřítomným pohledem chytá za hlavu.

„Ne, nešahej si tam, musím to hned vyčistit!“ křičím na něj z deseti centimetrů, protože si nejsem jistý, zda mě vůbec vnímá. Bezmyšlenkovitě vyhazuji kolem sebe věci z batohu a je mi jedno, kam teď co padá, hlavně rychle najít lékárničku! Ano, tady je vodní vak, kde mám vše potřebné. Polévám mu hlavu proudem tmavohnědého Betadinu a opatrně se snažím kouskem gázy čistit ránu, ze které mu vypadávají malinké kousky odlomených lebečních kostí.

„Do prdele! Kurva do prdele!“ řvu jak smyslů zbavený a on konečně chraplavým hlasem promluví: „Co je, co tam mám?“

„Nic, je tam trochu tržné rány, jak na tebe spadl kus stromu.“

„Jaký strom?“ řekne už hlasitěji a znatelně nervózněji.

„No, jak jsme se prosekávali, tak se asi uvolnila větev a spadla ti na hlavu,“ odpovídám a marně předstírám klid v hlase.

Mezitím dobíhá náš mladý sedmnáctiletý indiánský průvodce Martyn z kmene Matsés. Martyn pochází přímo z Callaa a náhodou jsme na něho natrefili u policajtů na peruánské pohraniční stanici ve vesničce Curinga, vzdálené odsud několik dní amazonskými močály. Je bílý jak stěna, oči vytřeštěné, viděl, co se stalo. V těchto místech může být takový úraz zcela fatální, neexistuje žádný způsob, jak přivolat pomoc, a i kdyby tu vůbec nějaký signál byl, než by se sem někdo dopravil, mohlo by být už dávno pozdě.

Martyn sleduje mou čistící práci a taky, jak procedím mezi zuby: „Kurva, nemáme to…“

„Co nemáme?“ šeptne Simon.

„No, nemáme ty stripsy, asi jsem je nechal doma. Musím ti to nějak stáhnout, jinak se ti to rozjede.“

„Co se mi rozjede? Hned mi to vyfoť, chci to vidět!“ zvýší hlas a domáhá se fotky.

Třesoucí se rukou a zpoceným cípem trička rychle leštím objektiv mobilu a na displeji pomazaném blátem jako čokoládou mu ukazuji výsledek.

„Do pič…,“ zakleje Simon.

„Musíme odsud hned pryč. Co když mám frakturu lebky, krvácení do mozku?“ zoufale zvolá a snaží se vstát. Rovnováha je ale zcela ztracena, jeho mozek vysílá šokové neuronové signály na všechny strany a Simon padá bezvládně zpět na zem, jen tak tak ho stihnu přibrzdit a chytám ho za jeho žlutý batoh, aby nedošlo k dalšímu zranění.

„Kam pryč, Simone? Buď půjdem dva až tři dny zpátky do Curingy k policajtům, kde budeme čekat na pomoc, která připluje minimálně za další dva dny, a pak další dva dny do Requeni, kde žádnej rentgen stejně není, nebo půjdeme dva až tři dny do Callaa a tam zase budeme čekat na pomoc, pokud vůbec nějaká přijde.“

Chvíle mrtvého ticha. Simon jen nepřítomně zírá do prázdna, jeho oči mi připomínají stav vojáků po brutálním šoku, který se nazývá pohled jedné míle. Je neschopen čehokoliv, pohnout se, přemýšlet, prostě nic. Ledové ticho najednou prořízne skřípnutý hlas bledého Martyna: „¿Tiene alguna pastilla contra las infecciones?“ / „Máte nějaké pilulky proti infekci?“

Má pravdu, tady v tom vlhku se smrtící bakteriální infekce rozjíždí v podstatě okamžitě a rychle prostoupí celé tělo. Rána navíc začne ihned přitahovat nežádoucí pozornost hmyzu, který by do ní rád v rámci své reprodukce nakladl vajíčka.

Jsem ze stresu a panujícího vlhkého vedra totálně zpocený a vlastně už ani nevnímám, že jak se nehýbeme a stojíme na místě, jsme oba obsypáni komáry, kteří přisátí na našich kůžích právě zahájili svou nečekanou, ale vydatnou ranní malarickou pralesní hostinu. Hned vytahuji to nejsilnější, co mám, antibiotikum Ciprinol 500 a špinavými prsty vylamuji bílou tabletu, na kterou mi jako naschvál z nosu steče proud potu.

„Počkej…,“ zamumlá Simon a začne zvracet.

Sleduji tu bizarní scénu rozmazaným pohledem. Zbytky světlé nestrávené ranní kaše spolu se žaludečními šťávami stříkají proudem všude kolem, na oblečení, batoh, potřísní ruce, nohy, stékají mu po krku za tričko, které se ještě víc spolu s potem přilepí k hrudi. Všechno je to teď jedno, úplně jedno.

Kurva, to není dobrý, to není dobrý! Má brutální otřes mozku a kdoví co ještě, přemýšlím, žmoulaje v ruce už téměř rozmočený prášek.

„Jo, dobrý, dej to sem,“ zavelí Simon a otírá si pusu od zbytku zvratků.

To už mu jako hnědou bahenní lentilku dávám Ciprinol do úst, dychtivě ji zapíjí zbytkem nahnědlé, živé, potoční vody z mé pomačkané petky. Mezitím beru obyčejnou leukoplast a narychlo vyrobím pět neumětelských stripsů. Oba rozšklebené rozestupující se krvavé břehy kůže mu jimi stáhnu k sobě, přidám gázu hojně politou Betadinem a provizorně ovážu hlavu obinadlem. Mrknu na hodinky. Je deset hodin ráno.

„¿Cuántas horas para el campamento?“ ptám se lámanou španělštinou Martyna, kdy dojdeme do tábořiště.

Asi tušil, že se ho na to zeptám, takže rychle vyhrkne: „Siete horas de caminata,“ a ukazuje mi před očima prsty číslo.

Sedm hodin! To Simon v tomto stavu nemůže nikdy dát!

„Simone…,“ začnu nesměle, „zůstaneme raději tady. Vysekáme někde místo na tábor a aspoň den tu zakempujeme. Odpočineš si a pak uvidíme, co dál,“ opatrně mu navrhuji, protože už ho za ty roky moc dobře znám. Chvíli je ticho, jen občas přerušené plesknutím dlaně o kůži, na které se rychle objeví krvavá stopa po dalším z miliónů dotěrných komárů.

Simon zavrtí ovázanou bolavou hlavou: „Ne, jdeme,“ řekne rázně a opatrně se zvedne. Chvíli nejistě hledá balanc, ale nakonec stojí zpříma jako vítkovická fárací věž.

„Batoh mi dej na záda,“ přikáže a pomalu se vrávoravým krokem rozejde kupředu.

„Je to ostravská chacharská dubová palice,“ pomyslím si při balení posledních zbytků věcí do svého mokrého báglu a vyrážím s Martynem za Simonovým žlutým batohem, který už zmizel někde daleko v pralesní houštině.

Sotva držím Simonovo tempo. Je to blázen, hlavu rozbitou a letí lesem rychleji než pornočasopis v klášteře, vytane mi na mysli moje oblíbená hláška z Červeného trpaslíka. Mimoděk se mi koutky úst roztáhnou k úsměvu, ostatně jako pokaždé, když si na ni vzpomenu. Listy rostlin při prodírání jednotvárně hlasitě škrtají o naše cordurové batohy, sem tam pronikne do ušních bubínků kovová vibrace vzešlá od seknutí pomalu se tupící mačety do nepoddajného kmínku stromku, kterému byly tímto aktem ukončeny jeho ambice stát se mohutným pralesním velikánem. Není nálada povídat si, mluvení vyčerpává, další hodiny před sebou sleduji Simonův poskakující žlutý batoh a pozvolna se jako v nějaké uspávající pralesní hypnóze ponořuji do hlubin vlastních myšlenek, které každým dalším, neustále se opakujícím robotickým krokem samovolně sublimují z oparu minulosti.

Skromný, pracovitý chlap, co miluje život, to je můj kamarád Simon. Naše první společné setkání před dvaceti lety ale absolutně nenaznačovalo, že jsem právě v ten okamžik našel životního cestovatelského parťáka, který se mnou v budoucnu uskuteční několik neuvěřitelných cest, včetně dvou k amazonskému kmeni Matsés.

„Ježíšmarjá! Co je toto za člověka!?“ vyhrknu ihned, jakmile se za Simonem Pelikánem zaklapnou dveře s nápisem WC.

Kamarád Petr se jen směje se slovy: „To je unikát, co?“

„Jako s tímhle materiálem mám strávit měsíc někde v papuánských močálech? Je dost hlasitej, navíc má takovej divnej ostravskej krátkej přízvuk a pořád máchá rukama jak…,“

„Jak pelikán!“ skočí mi do řeči chechtající se Petr.

„Jo přesně! A taky tím na mě vylil to pivo!“ Koulím očima, jestli se Petr, který organizuje expedici ke Kombajům na Irian Jaya, tedy indonéskou západní část ostrova Papua Nová Guinea, úplně nezbláznil.

„Neboj, je v pohodě, jen je potřeba si na něho zvyknout. Má toho hodně za sebou, s batohem má nacestováno na několik životů,“ uklidňuje mě Petr.

„No, nevím, no…,“ říkám polohlasem a pokračuji dál s nádechem lehkého zoufalství. „Nezapomeň, že je to možná poslední šance odtama přivézt nějaký materiál. Jestli bude furt kecat a rušit, když budu zrovna natáčet, tak ho asi hodím do bažiny!“

Petr se třepe smíchem: „Hele, lepší, když ti ho ukážu už teď a budeš vědět, o co jde, než když ho uvidíš poprvé až na letišti.“

Mezitím se otevřou dveře s nápisem WC a v nich Simon na celou hospodu okamžitě spustí: „… Ááá, takhle po mně stříleli!“

Celý se u toho třepe, jak oběma rukama simuluje kulomet umístěný na vojenském vrtulníku, který na něho spustil palbu, když ležel v hamace zavěšené v posadě1 svého polského kámoše Vlada u venezuelské řeky Nichare. Popisoval příběh, jak ho v noci probudilo volání jaguára. Vstal a šel k řece, mžouravým pohledem prohledával okolí, když najednou spatřil rychlé mihnutí stínu, rozsvítil čelovku a místo rozevřené tlamy jaguára uviděl přikrčeného místního indiána Viktora, který jako Vladův zaměstnanec zajišťoval chod jeho lovecké posady. Viktor držel kanystr a v puse hadičku, kterou nacucával benzín, jejž Vladovi kradl z obrovského barelu. Vystrašený Viktor mu mávnutím naznačil, ať čelovku ihned zhasne, zároveň mu druhou rukou ukázal za sebe na řeku. Pod rouškou tmy čekalo na řece několik pohupujících se dlabaných dřevěných kánoí se siluetami dalších přikrčených polonahých indiánů. Na loďkách už měli naložené velké plastové barely s benzínem. Bylo jasné, o co jde. Jedou za zlato doplnit ilegálním zlatokopům zásoby benzínu, jímž pohání nejen čerpadla, ale hlavně motory svých lodí, kterými pronikají do těch nejodlehlejších oblastí.

Zde musím podotknout, že bohužel i sami indiáni se v této části nádherného přírodního světa dopouštějí té nejhorší možné devastace své země. Možná si to ani neuvědomují, ale garimpeiros, tedy zlatokopové, absolutně bez skrupulí ke svému okolí dobývají zlato jakýmkoliv prostředkem a k rychlému navázání zlata z horniny používají rtuť, která se dostává do řek a ty jsou pak plné jedovatých ryb. Domorodci zcela jistě ani netuší, že postupná kontaminace půdy a vody rtutí způsobuje nenávratné poškození mozku, třes, zpožděný vývoj, ztrátu zraku, sluchu či koordinace pohybů. Nejvíc náchylné jsou ale těhotné ženy, které pak rodí postižené děti, jimž v této zemi není jak pomoci. Protože rtutí se postupně tráví ryby, jedy se hromadí v potravním řetězci dalších zvířat.

Ráno si Simon pěkně hověl v hamace, když tu náhle přiletěl vojenský vrtulník. Armáda je do byznysu se zlatem zapojená a nemá ráda, když jim ho někdo pod nosem krade, takže vojáci začali kropit všechny „dlabanky“ uvázané kolem řeky a do toho preventivně poseli deštěm střel i Vladovu posadu. Simon vypadl z hamaky na zem a utíkal se schovat pryč mezi stromy. Venezuelské vojsko absolutně nezajímá, pokud by někoho zasáhlo.

Simon svůj příběh popisoval tak hlasitě a expresivně u toho rozhazoval rukama kolem dokola, že jsem si v duchu říkal: „Tak s tímhle člověkem tady sedím naposledy.“

1 Výraz pro přístřešek či chatku s ubytováním.

Okouzlen Jaguářími lidmi

Nikdy jsem nechápal lidi, kteří se vracejí na stejné místo, které už jednou navštívili. Proč mrhají svým časem a znovu objevují něco, co už pro sebe jednou objevili, když je toho přece na světě tolik jiného a pro ně dosud neprozkoumaného? Přesně to jsem si vždycky říkal a kroutil hlavou, když mi někdo básnil o svém návratu do nějaké tramtárie. Ač to nerad přiznávám, došlo i na mě, a musím uznat, že návrat má přece jenom něco do sebe. Okouzlil mě totiž kmen domorodých indiánů jménem Matsés. Očaroval mě svou nehranou upřímností a vřelostí tak moc, že ačkoliv žijí na polozapomenutém místě na peruánsko-brazilské hranici kolem řeky Javari, šel jsem k nim tu šílenou amazonskou štreku celkem dvakrát. Podruhé jsem se tam vypravil jen proto, abych se znovu setkal s lidmi, již svým stylem života změnili můj pohled na svět. Téměř po každé výpravě do podobných pralesních oblastí se po návratu vždycky dušuji a přísahám na všechna božstva, že se do toho zeleného pekla už nikdy, ale fakt nikdy nevrátím, a doma nechci vidět v květináči nikde žádný fíkus, prostě nic zeleného! Jenže uplyne nějaká doba a následuje stejný scénář jako přes kopírák.

Přestože jsem uveleben v pohodlí domova, kde mi nic nechybí, z ničeho nic to začne. Není to vyrážka, ale svědí mě nohy, svědění se přenáší na kameru, objektivy, batoh, boty a za chvíli svědící cestovní vibrace otřásá celým naším bytem. Manželku už z toho začíná svědit ruka, protože sama vidí, jak moc je to se mnou vážné, a tak to bylo i tehdy. Naše první expedice v roce 2017 a pak navazující druhá výprava v roce 2023 ke kmeni Matsés napsala pokaždé novou převratnou kapitolu našich životů a začalo to v podstatě úplně nenápadně.

Po večerech se sklenkou dobrého venezuelského rumu často sedím u obrazovky počítače a trávím hromadu času prohledáváním tajemných zákoutí Googlu. Začínám zkoumáním výsledků od strany dvě, na kterou většina lidí ani nekliká. To, co mě zajímá, jsou informace o domorodých kulturách. Náhoda tomu chtěla a narazil jsem tehdy na krásné fotografie britské fotografky Alicie Fox i s článkem o kmeni Jaguářích lidí Matsés, který žije na peruánsko-brazilské hranici. Matsés dle textu žijí v těžce přístupné části primární Amazonie u hraniční řeky Javari. S neskrývaným úžasem jsem si je tehdy detailně prohlížel. Na vizuálně povedených fotografiích byly zobrazeny portréty domorodců, kteří byli červeným pralesním barvivem rostliny annatto pomalováni různými obrazci a znaky. Ženy měly vetknutá palmová dřívka do nosů, což byl dle článku i důvod k jejich názvu Jaguáří lidé. Nicméně později jsem se od nich samotných dozvěděl, že význam těchto ozdob je mylně interpretován, protože nikdy nebylo jejich úmyslem tímto způsobem napodobovat jaguára, ale že se jedná jen o dávný odlišovací znak jejich matséské kultury.

Moje pozornost byla okamžitě uchvácena a začal jsem zkoumat podrobněji oblast, kde fotografka snímky pořídila. Nebylo vůbec těžké zjistit, že byly zachyceny v lokalitě, kde místní peruánská civilizace začíná a zároveň tam končí tradiční matséská, respektive že se nachází v absolutně zapadlém špinavém hraničním městečku Angamos, u něhož sídlí vojenská peruánská základna a kam se lze dopravit jen malým letadlem. Celá fotografická akce byla komerčně pojatá, jednalo se o naaranžované fotografie, tzv. etno focení za peníze a pro peníze, což potvrzovalo i její krátké reportážní video. Přesto tato fotografka probudila moji zvědavost a chtěl jsem se o kultuře Matsés dozvědět víc. Začal jsem jako ohař větřit zajímavou příležitost pro téma dalšího filmu. Bylo mi zcela jasné, že v oblastech, kam vede v Amazonii silnice nebo kde funguje letiště, už původní svět zcela zmizel, ale v případě odlehlého místa mimo běžné trasy se může jednat o málo dotčenou lokalitu, která stojí za průzkum. Dychtivě jsem tedy začal žhavit své oblíbené internetové prohlížeče, zda z nich vypadnou alespoň nějaké zmínky o této oblasti nebo o jiných vesnicích a komunitách Jaguářího lidu Matsés. I na těch nejposlednějších stránkách vyhledávačů ale bylo informací jen poskrovnu, našel jsem pouze pár článků o ohrožení Matsés ze strany těžařských společností, které provádějí nelegální dřevorubectví, článek s fascinujícím příběhem Američana Dave Flecka, který si vzal za manželku ženu z kmene Matsés, několik informací ze serveru organizace Survivor International, jež se věnuje komplexní ochraně domorodých kmenů, či text o speciálním matséském očistném rituálu kambo, v němž hraje roli jed žáby listovnice. Jediná moje možnost tak byla, abych zkoumal družicové satelitní mapy a podle světlých flíčků v pralese, které značí lidskou činnost, si odvodil místa, kde by se teoreticky mohly nacházet vesnice. Až jsem nakonec našel zmínku o jakémsi Puerto Alegre, vesnici, kde snad žijí Matsés.

Na tomto místě nastal čas milému čtenáři s čistým svědomím říct, že se Simonem nikdy nevstupujeme tam, kde nejsou cizí návštěvníci vítáni. Bývá to ostatně častý dotaz, zda svou činností nenarušujeme klid domorodců a jejich kmenovou kulturu. Já i Simon plně respektujeme přání lidí být nerušeni ve svých životech. Pro objasnění současného stavu těchto kultur je nutné předeslat, že reálně je situace u přírodních národů zcela jiná, než je zažitá představa čtenářstva čerpajícího informace z klasických médií. I v dnešní době se občas v novinách vyskytnou senzační zprávy o tzv. nekontaktovaných kmenech. Nezřídka se mě na toto téma lidé ptají, ale moje odpověď je moc nepotěší. Neobjevené domorodé kmeny jsou mýtus, o kterém se ale vedou zasvěcené diskuze salónních cestovatelů, nejčastěji pod internetovými články a na sociálních sítích. Představa těchto čtenářů je, že se za tzv. nekontaktovanými kmeny vypraví na jakési lidské safari jen hloupý, fotografií chtivý turisto-dobrodruh, který ihned, jakmile mu vyskočí na mobilu signál, nahraje fotky na Instagram, aby se pochlubil svým hrdinným dobrodružství mezi „lidožrouty“. Zároveň je tento člověk kritizován, že nebohé domorodce na svém nezodpovědném výletu nakazil smrtelnou civilizační nemocí, čímž rozhodně přispěl k likvidaci nepoznané panenské kultury.

Přátelé, takové kmeny už opravdu neexistují a v případě hledání osamocených komunit se vždy jedná o seriózní antropologickou práci. Pravdou samozřejmě je, že jihoamerické kmeny v době jejich objevování čelily masivnímu vymírání z důvodu nemocí, které k nim zavlekli převážně misionáři či bohatství chtiví kolonizátoři. Abych byl konkrétní, tak například počet členů kmene Matsés byl ještě v sedmdesátých letech minulého století odhadován na několik stovek členů, což i tak vzhledem k obrovskému území Amazonie není mnoho. Konkrétně v brazilské části za řekou Javari v rámci civilizačního kontaktu po roce 1981 jejich počet vlivem epidemie klesl až na kritických 87 jedinců. V té době se zdálo, že pod vlivem nekontrolovaného umírání lidé kmene Matsés zcela ztratili víru ve vlastní budoucnost, rezignovali i na zakládání rodin a plánování dětí. Jejich poslední záchranou se stala až brazilská organizace na ochranu práv domorodců FUNAI, která jim poskytla potřebné léky a oproti nenávratným tragickým osudům mnoha jiných domorodých lidí tento kmen i jeho kulturu uchovala.

Přestože nejsem vystudovaný etnograf, ale pouhý zájmový cestovatel, dovolil bych si celou anabázi kolem posledních zbytků přírodních komunit rozdělit do třech kategorií. Tou první jsou příslušníci různých kmenů či etnik, již plně žijí v synergii a koexistenci se státním zřízením. Přestože často bydlí v chatrčích, jejich děti navštěvují místní školu, vlastní civilizační materiální věci, jako jsou mobilní telefony a rádia, a není pro ně problém dostat se za několik dnů do městeček, kde pak na ně útočí všemožná lákadla západní společnosti. Ve druhém sledu jsou tu některé kmeny či spíše komunity příslušníků už známých etnik, řekněme tzv. zakonzervované, to znamená, že o nich dobře víme, oni o nás dobře vědí, dostanou se k nim občas věci typu plastového kyblíku, nicméně žijí v místech, kam je téměř nemožné se z hlediska bezpečnosti či logistiky dostat, např. kmeny ve Venezuele nebo africké státy, kde probíhal nějaký konflikt.

A má pravdu, život je jen jeden, a pokud má člověk zdravé ruce a nohy, cesta je pro všechny stejně volná, stačí jen sebrat odvahu překonávat překážky a můžeme po ní vyrazit za dobrodružstvím.