Práva na český překlad byla sjednána s PHP Institute, Inc. prostřednictvím Emily Books Agency LTD. a Corto Literary d.o.o.

We’ll Prescribe You Another Cat

猫を処方いたします。2 – NEKO WO SHOHO ITASHIMASU. 2

Copyright © Syou Ishida, 2023

c/o The Appleseed Agency Ltd, Japan.

Knihu poprvé vydal PHP Institute, Inc. v Japonsku v roce 2023.

This translation copyright © E. Madison Shimoda, 2025

Translation © Jakub Futera, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-772-4

ISBN mobi: 978-80-7689-773-1

1

Kotecu, Noelle a Bibi

Moé Ótaniová si zničehonic uvědomila, že je půda pod jejíma nohama rozmáčená. Rozhlédla se po okolí. Aniž by si toho všimla, zatoulala se do spoře osvětlené uličky. Ještě před pár okamžiky kráčela po rušné ulici Kavaramači v jedné z předních kjótských nákupních čtvrtí, kde se to vždy hemžilo turisty a mladými lidmi, jejichž zástupy s tím, jak se večer přeléval v noc, ještě houstly. Moé se obvykle s kamarádkami cestou ze školy vmísily do davu a bloumaly po kavárnách a obchodech. Dnes byla ale sama.

Ano, vydala se sice západně po ulici Takojakuši, aby se vyhnula největším davům, ale nějakým záhadným způsobem skončila na úplně neznámém místě. Stála ve slepé ulici a úzký, starodávný dům, tyčící se nad ní, vůbec nepoznávala. Za otevřenými dveřmi byla vidět chodba táhnoucí se hluboko do jeho útrob.

Kde to sakra…?

Byla úplně mimo. Přesně proto se o ní říkalo, že je nespolehlivá a že přitahuje průšvihy. Přitom tohle bylo vlastně poprvé, kdy se ztratila, protože nedávala pozor. Zhluboka si povzdechla.

Nejlepší způsob, jak se vyhnout setkání s přítelem, bylo chvíli se bezcílně toulat. Mohla zajít za kamarádkou, postěžovat si a pobrečet, prostě předstírat, že si ničeho nevšimla. Ignorovat telefon. Ano, mohla dělat jakoby nic. Podaří se jí tím ale oddálit rozchod? Nebo to s ní tak jako tak skončí přes esemesku? Nejspíš by to tak nebolelo.

Stála bez hnutí, oči upřené na zářící budovu. Kéž by se teď, zatímco stojí právě tady v potemnělé uličce, mohla její situace změnit. Kéž by nějaká vyšší síla mávla kouzelnou hůlkou a nadcházejícímu rozchodu zabránila. Nejraději by od toho všeho utekla, radši by se ani neviděla. Jenže tohle nesmyslné zabíjení času jen prohlubovalo její bolest.

Poprvé po nějaké době se má vidět se svým přítelem, ale ta myšlenka jí nepřinášela ani špetku radosti. Spíš si tak trochu přála, aby k tomu nedošlo. Popotáhla a obrátila se zády k budově.

Přesně v tu chvíli se ozval slabý hlas: „Hej, vy tam!“

Otočila se, ale nikoho neviděla. „Hej!“ zvolal ten hlas znovu.

Přicházel odněkud shora. Ve čtvrtém či pátém patře, úplně nahoře, bylo otevřené okno. Ke svému překvapení uviděla, jak se z něj někdo vyklání.

„Tady nahoře!“

V protisvětle se to nedalo poznat určitě, ale vypadalo to jako muž. Měl nosový a vysoko posazený hlas a zdálo se, že má na sobě cosi bílého.

Dívala se, jak se vyklání celou horní polovinou těla z okna, a zatajila dech.

„Opatrně! Vypadá to nebezpečně!“

„Kdepak, já nejsem nebezpečný. Jsem hodný.“

Moé sice nedokázala rozeznat jeho výraz, ale zdálo se, že se usmívá.

Dolehl k ní mužův rytmický kjótský přízvuk. „Když už jste došla až sem, pojďte prosím nahoru. Neváhejte.“

„Kde-kdepak. Já neváhám…“

„Mám jít za vámi dolů? Je to kus, ale já dokážu skočit i z téhle výšky. Ne, počkat, to je moc vysoko. Ááá, ne, vlastně ne, myslím, že to zvládnu. Pojďme to zkusit. Risk je zisk.“ Muž se chystal vyskočit.

„Počkejte!“ zaječela Moé.

Vyrazila do úzké budovy, vyběhla po schodech do nejvyššího patra, pak dál do druhé jednotky od konce, kde zabušila na dveře. Na kovových a na pohled těžkých dveřích se stejně jako na celé budově podepsal zub času, barva se z nich loupala v celých plátech. Navzdory jejímu naléhavému klepání se nikdo neozýval. Ale mužova roztržitá mluva, jeho jemný kjótský přízvuk, kterým na ni působil tak nenuceně, ji rozhodně vábily dovnitř.

Položila ruku na kouli od dveří a pokusila se jí otočit. Ne, byla zaseklá. Zkusila přidat na síle, až se koule nakonec pohnula. Moé ji chytila pevně oběma rukama a zatáhla.

Dveře se začaly otevírat a ona nahlédla do škvíry. Místnost za nimi byla, na rozdíl od zatuchlé atmosféry ve zbytku budovy, jasně osvětlená. Před ní se nacházelo něco, co vypadalo jako okénko recepce. Tohle musí být nějaká klinika, pomyslela si a natáhla krk dál dovnitř. Uviděla jednomístnou pohovku, ale nikoho uvnitř.

„Haló?“ zvolala.

Žádná odpověď.

Ten chlap! Co se s ním stalo? Srdce jí bušilo jako o závod. Přece opravdu neskočil, že ne? Nastražila uši. Je tu takový klid. Váhavě ustoupila, aby dveře zase zavřela, když ticho protnul ženský hlas.

„Co se děje, doktore Nikké?“

Hlas, přicházející z útrob jednotky, byl bez nejmenších pochyb naštvaný.

Moé nahlédla napůl otevřenými dveřmi a uviděla ženu  oblečenou jako zdravotní sestra. Ruce měla založené v bok.

„To musíte takhle pořvávat z okna na ulici? To nemáte nic lepšího na práci? Snad se nám nenudíte?“

„Nemusíte hned tak vyvádět,“ ozval se týž muž jako předtím. „Vždyť ona přišla až k samotnému vchodu a pak si to zase málem rozmyslela. Můžu si ji přece krátce poslechnout, nemyslíte?“

„Ne, to teda nemyslím. Ten váš důležitý objednaný pacient ještě nedorazil a vy necháváte lidi předbíhat, jak vás napadne.“

„To ano… Jenže jemu to tak dlouho trvá a já nemám nic jiného na práci.“

„Takže se opravdu nudíte.“

Moé toho muže konečně ode dveří zahlédla. Mohlo mu být kolem třiceti, měl na sobě bílý laboratorní plášť a zněl jako vlídný a laskavý doktor. Zvedl hlavu a jejich pohledy se setkaly.

„Ach, pojďte dál.“ Doktor se usmál a zdálo se, že mu takové vyrušení přišlo právě vhod.

Sestra se otočila, aby se podívala, kdo to přišel. Taková krásná tvář, pomyslela si Moé. Měla chladné oči a pokožku s bledým porcelánovým nádechem. Vypadala o maličko starší než Moé, asi na pětadvacet. Její hluboce zamračený výraz ale rozhodně nepůsobil přívětivě.

„Ehm, já…“

„Pojďte dál, prosím. Posaďte se,“ řekl doktor.

Než Moé stihla otevřít dveře do ošetřovny dokořán, sestra uraženě odkráčela.

Moé vešla dovnitř a rozhlédla se po spartánsky zařízené místnosti — jen stůl, dvě židle a počítač. Neviděla vůbec žádné lékařské vybavení.

„Nevšímejte si jí. Čitose umí být občas pěkně protivná, ale má i své přívětivější já. Tohle je Nakagjó Kokoro, Klinika pro léčbu duše. Jak vidíte, pracuji tady pouze já a jedna sestra, takže vlastně žádné nové pacienty nepřijímáme. Ale ve vašem případě uděláme výjimku, když už jste urazila takový kus cesty.“

Klinika pro léčbu duše? Moé byla zmatená.

„Já nemám žádné problémy, tedy ne tak vážné, abych se musela radit s psychiatrem.“

Doktor si jejího vytřeštěného pohledu nevšímal a zasmál se. „Přesto jste si sem udělala zacházku, že ano?“

„Já sem nepřišla schválně. Zavolal jste na mě a já byla zvědavá.“

„Někteří lidé sem nepřijdou, dokonce ani když na ně zavoláte. Ale vy, vy jste sem přišla dobrovolně. Po vlastních jste vyběhla do schodů, vlastníma rukama jste otočila koulí na dveřích. Kdybyste vážně nechtěla, neobtěžovala byste se. Tak se na to pojďme podívat.“

Doktor se otočil ke svému psacímu stolu a začal datlovat do klávesnice.

Než se Moé nadála, její sezení začalo. Nikdy ani nepomyslela na to, že by zašla za psychiatrem. Nebyla dokonce ani v centru duševního zdraví na univerzitě, kde studovala. Ani na okamžik nepocítila potřebu sdílet svá trápení s někým dalším.

„Vaše jméno a věk?“

Doktorův jemný kjótský přízvuk ji úplně odzbrojil.

„Moé Ótaniová. Bude mi dvacet.“

„Co vás sem dnes přivádí?“

„No…“

To vypadám tak ztrápeně? Je na mně vidět, že mám problémy? Pravda je, že ještě před pár okamžiky byla zasmušilá, ale jen kvůli banálním záležitostem. Prostě normální těžkosti, nic víc. Myslela si, že když ty pocity pohřbí hluboko v srdci, nakonec se vytratí.

Už už se chystala říct, že je všechno v pořádku, když si všimla doktorova pohledu. Nevypadal ani trochu napjatě, naopak, zdálo se, že je připraven nechat se pobavit legrační historkou. Jeho pohled působil pozorně, ale zároveň jako by ji sledoval z odstupu.

„Nechci se rozloučit s člověkem, kterého miluju,“ utrousila Moé.

„Chápu,“ řekl doktor a na chviličku se odmlčel. „Předepíšeme vám kočku. Čitose! Přineste sem tu kočku!“ Svou žádost směřoval k závěsům v zadní části místnosti. Sestra závěs roztáhla a v obličeji se jí zračila nespokojenost.

„Doktore Nikké, tahle kočka vyžaduje zvláštní zacházení.“

„Ach ano. Máte naprostou pravdu. Jako vždycky máte všechno pod palcem, Čitose. Výtečně! Tahle klinika by si bez vás ani neškrtla.“

„Hmmm, to je pěkná lež,“ zabrblala sestra, ale nezněla u toho úplně nespokojeně.

Postavila na pracovní stůl přepravku na zvířata a zmizela zpátky za závěsem.

Co se to tu děje?

Moé seděla v němém úžasu, zatímco doktor otočil přepravku. Skrz síťované boky viděla naprosto dokonale, co se skrývá uvnitř.

„Ehm, kočka?“

„Správně. Tohle je kočka,“ potvrdil jí doktor s hrdostí v hlase.

Moé se předklonila, aby si ji lépe prohlédla.

Hnědá s černými pruhy. Velké, trojúhelníkové uši pozorně našpicované. Drobná tvář se špičatým čenichem. Byla to vznešená a nádherná kočka.

„Je úchvatná.“

„Myslíte? Nevyndáme ji?“

Doktor s cvaknutím otevřel přepravku. Kočka ji opustila elegantním pohybem převalujícího se příboje. Nebyla příliš veliká, ale vzory na jejím kožichu byly tak nádherné, až si Moé mimoděk přiložila dlaně na tváře.

„Páni. Levhartí vzor. To je rozkošné.“

Kočka s levhartím vzorem seděla vzpřímeně jako vysochaná, velké zorničky upřené na doktora.

„Ano, vypadá to jako vzor, který milují tetičky ze západního Japonska. Když si levhartí vzor obleče taková tetička, lidé řeknou, že vypadá okázale, ale je zvláštní, jak roztomile v něm působí kočka. Tahle je pořád kotě. Ještě povyroste, takže ten tetičkovský styl ještě zesílí. Vezměte si tu kočku na týden domů.“ Doktor ke kočce naklonil ucho. „Hm? Copak?“

Sklonil hlavu ještě níž, až se nosem dotkl jejího čumáku.

„Že ne tetičky ze západního Japonska? Jenom tetičky z Ósaky, říkáš? Aha. Neměli bychom házet celé západní Japonsko do jednoho pytle, myslíš? Moc se omlouvám. To jsem neměl říkat.“

Vypadalo to, jako by si spolu povídali. Pak se doktor usmál a kočka zaplula zpátky do přepravky.

„Takže, vezměte si prosím tuhle ósackou kočičí tetičku na týden domů. Napíšu vám recept. Než odejdete, vyzvednete si na recepci všechno, co potřebujete. Á, a ještě něco…“

Doktor podal Moé malý papírový lístek a sešitek — obyčejný notýsek, jaký slouží k záznamům o lécích. Moé měla doma úplně stejný. Když ale knížečku z doktorových rukou převzala, povytáhla obočí. Nadpis „Lékařské záznamy“ na přebalu byl škrtnut černým perem a nahrazen neumělým, jakoby dětskou rukou načmáraným nápisem „Kočičí záznamy“.

„Sem prosím zapište vše, co kočka zkonzumuje a vyprodukuje.“

„Zkonzumuje… a, ehm, vyprodukuje?“

„Co vejde dovnitř, musí i ven — to je základní pravidlo. Popisujte to prosím pečlivě. A hlídejte, aby proces příjmu a výdeje probíhal hladce.“

„Momentíček. Nechcete tím říct, že si mám tu kočku vzít domů, že ne?“

Doktor překvapeně povytáhl obočí. „Přesně to chci říct.“

Moé zalapala po dechu. Starat se o kočku není jednoduchá věc, to přece není jen tak.

„Ne. To nemůžu. To nepřipadá v úvahu.“

Doktor se zasmál. „Slečno Ótaniová, nemusíte se zdráhat.“

„Já se nezdráhám. Já jen… nevěřím, že se dokážu o kočku postarat.“

Omluvně svěsila hlavu, ale doktor si toho vůbec nevšímal. Položil jí zvířecí přepravku do náruče.

„Tady máte. Od teď jste oficiálně součástí party ósackých tetiček. Není to skvělé?“

Na celé situaci byla celá spousta věcí, které skvělé rozhodně nebyly. Nacházeli se v Kjótu, nikoli v Ósace. A Moé se leopardí vzor vlastně vůbec nelíbil. Jenže doktor se jen usmíval. Napůl v mrákotách vyšla z ordinace, přepravku v ruce. Čekárna byla stále prázdná, až na osiřelou pohovku.

„Prosím tudy, slečno Ótaniová.“ Z okénka recepce na ni zamávala bledá ruka. „Vezmu si od vás recept.“

Celé to probíhalo v podstatě stejně jako na kterékoli klinice, ačkoli tam by lékaři běžně nelákali pacienty z okna a nenabízeli jim kočky. Moé podala sestře papír, a ta jí na oplátku podala těžkou papírovou tašku.

„To jsou zásoby. Uvnitř je také leták s pokyny, doporučuji si ho důkladně prostudovat.“

Taška obsahovala dvě misky, umělohmotnou bedýnku a několik balíčků. Moé vytáhla leták a začala číst.

„Jméno: Kotecu. Samec. Věk čtyři měsíce. Bengálec. Krmte přiměřeným množstvím krmiva ráno a večer. Miska  na vodu musí být stále plná. Toaletu čistěte podle potřeby. Bude močit dvakrát až čtyřikrát za den, stolice jednou až dvakrát za den. Sledujte barvu, zápach, tvar a objem každého exkrementu. Za účelem prevence problémů s močovou soustavou je žádoucí, aby jak kočky, tak lidé mohli vykonávat potřebu nerušeně. To je vše.“

Moé si to několikrát pročetla, pak se znovu podívala na sestru, která se už věnovala dalšímu papírování.

„Vykonávat potřebu znamená chodit na kočičí záchod, je to tak?“

„Pokud něčemu nerozumíte, obraťte se prosím na pana doktora. A teď už na shledanou.“

„Já jen — tvar a zápach…“

„Na shledanou.“

„To se mluví o kočičích hovínkách, že?“

„Na shledanou.“

Moé rezignovaně opustila kliniku, přepravku s kočkou v náručí. Stěny staré budovy a její nekonečné chodby ji vrátily do reality. Její problémy žádná vyšší moc s kouzelnou hůlkou nevyřešila. Místo toho jí doktor předepsal kočku.

— • —

Moé žila v bytě, který pro ni pronajal její otec, aby mohla studovat na vysoké škole v Kjótu. Byt byl prostorný a elegantní, s chodbou vedoucí do kuchyně s jídelnou a s ložnicí — na studentku, která žije sama, docela luxus.

Domů se vrátila před třemi hodinami. Nedokázala říct, jestli jsou věci v normálu, nebo jestli ji čekají potenciální problémy. Třeba kočka zatím o kočičí záchod nezavadila proto, že se něco děje.

„Trápí tě něco?“

Moé si přitiskla na prsa polštář. Držela si od kocoura, který si pečlivě uhlazoval kožich, odstup.

Když přišla domů, první věc, nad kterou se zamyslela, bylo to, jaký prostor kočce dovolí. Nemohla riskovat, že v kuchyni zbaští něco nevhodného. Takže zbývá ložnice, rozhodla se. Jenže jakmile za sebou zavřela dveře a otevřela přepravku, vystřelil Kotecu nadpřirozenou rychlostí pod postel. Moé si klekla na všechny čtyři a snažila se ho přivolat, ale on na ni jen zíral, uši ve tvaru ostrých trojúhelníků stále nastražené. Uprostřed každého oka měl tenkou černou žilku.

Třeba je volání neúčinná taktika. Moé naplnila misky žrádlem a vodou, položila je kousek od postele, a pak sledovala, jak se kocour začíná plížit z pod postele, jednu tlapku po druhé.

Hlasitě si vychutnal žrádlo a pak se posadil.

Když byla Moé malá, její prarodiče měli kočku, takže kočičí roztomilost i rozmary moc dobře znala. Jejich kocour byl zavalitý a huňatý a kdykoli se ho pokoušela pochovat, bez námahy jí z náručí vyklouzl. Protože se o něj tenkrát ale nemusela starat, cítila teď z přítomnosti kočky ve vlastním bytě spíš obavy než nostalgii.

Podle informací z letáku byl Kotecu čtyřměsíční bengálec. Kolem hlavy a ramen se honosil světle hnědou srstí s černými pruhy. Celá záda měl pokrytá růžicemi: sytě hnědými, černě lemovanými skvrnami — přesně jako u levharta. Lesklá krátká srst dávala vzorování ještě víc vyniknout.

Na telefonu si o bengálských kočkách našla nějaké informace. Plemeno se vyznačovalo přátelskou a laskavou povahou se skvělou kondicí a energií. Kožich mívali v odstínech hnědé, bílé a šedé, přičemž Kotecuovo zbarvení patřilo k těm nejoblíbenějším. Bengálci obvykle dosahovali dospělosti ve třech měsících, ale ani pak se jejich stavba a chování nepřestávaly měnit, takže Kotecu, v sedě třicet centimetrů vysoký, pravděpodobně stále ještě dospíval. Ten divný doktor zmínil, že ještě vyroste.

Moé si pořád ještě udržovala odstup a nahlas si pročítala informace z letáku. „Bude močit dvakrát až čtyřikrát za den, stolice jednou až dvakrát za den. Takže je v pohodě, že ještě nekakal, ale řekla bych, že měl už aspoň jednou čůrat.“ Zamyšleně se na kocoura podívala. „Hele, Kotecu, nechceš si ulevit? Neděje se něco?“

Misky na žrádlo a vodu. Obyčejná umělohmotná nádoba, jaká se dá sehnat v každých domácích potřebách. A pak kočkolit. Když pytel roztrhla, zaskočilo ji to. Do vzduchu se vyvalil oblak prachu, uvnitř se nacházela hromada nepravidelných granulí, které vypadaly jako drcený beton. Nasypala stelivo do nádoby, a to bylo celé. Udělala vše, co mohla.

O tom, jak kočky vykonávají svou potřebu, měla jen mlhavé představy. Vybavovala si, jak kocour v domě jejích prarodičů seděl na záchodě, zastrčeném v rohu kuchyně, ve tváři pokojný výraz. Přestože se jednalo jen o zvíře, měla Moé pocit, že by na něj ve chvíli, kdy si hledí svého, nebylo vhodné upřeně zírat, proto ho nikdy nijak pečlivě nesledovala. Kotecu se zatím ke kočičímu záchodu ani nepřiblížil. Možná měla tehdy věnovat hygienickým návykům babiččiny a dědečkovy kočky větší pozornost.

„Máš tam dost písku? Přidám ti další.“

Právě se chystala přisypat do nádoby další kočkolit, když zazvonil zvonek. Moé sebou škubla překvapením.

To bude Rjúdži. Ach ne. Úplně jsem zapomněla.

Dnes bylo úterý. Ještě nedávno by v očekávání jeho příchodu skákala do stropu nadšením. Její přítel Rjúdži pracoval pro realitní kancelář a ve středu míval volno. Stejně jako mnoho čerstvě dospělých Japonců žil se svou rodinou, ale ve volných dnech chodil za Moé a zůstával u ní. Moé ve středu vynechávala školu a trávila celý den s Rjúdžim.

Takhle to měli zařízené už téměř rok. Ale tenhle měsíc se Rjúdži vymlouval na nacpaný kalendář, a ještě se za Moé nezastavil. Ta měla pocit, že jeho chování k ní ochladlo. Odcizil se jí, odpovídal úsečně a skoro nikdy se jí nepodíval do očí. Z jeho nuceného smíchu neměla dobrý pocit, protože v něm cítila špetku podrážděnosti.

Včera pak od něj dostala stručnou zprávu: „Potřebuju s tebou něco probrat, zastavím se u tebe doma.“ Takový „rozhovor“ nevěstil nic dobrého. To už jí má dost? Nebo si už dokonce našel někoho jiného?

Přesně o tomhle přemítala i ve chvíli, než zabloudila k té klinice, ale díky péči o Kotecua na všechno pozapomněla. Aniž by se stihla vzpamatovat, zavřela dveře do ložnice a zamířila ke vchodovým dveřím.

Za nimi stál Rjúdži, na sobě oblek. Místo obvyklého pozdravu jí nesměle zamával. I potom, co vešel dál, vypadal nesvůj a těkal pohledem.

Do místnosti jako by se vlil chlad. Dříve jen samotná Rjúdžiho přítomnost dokázala naplnit prostor vřelostí. Byl milý, klidný a sečtělý — přítel, na jakého mohla být pyšná.

„Nedáš si něco k jídlu? Nebo víš co? Můžeme se podívat na nový korejský seriál, doporučila mi ho kamarádka ze školy. Prý je to děsná legrace.“

„Ne, děkuju. Moé, vlastně jsem s tebou chtěl mluvit o…“

„Taky vyšel nový film. Víš, ten, jak jsi říkal, že bys ho chtěl vidět. Už je k vidění na streamu. I když má rozporuplné recenze. A co takhle si objednat pizzu?“

Moé se snažila rozptýlit špatnou atmosféru, a tak mluvila a mluvila. Předstírala, že nevidí Rjúdžiho ztrápený výraz. Nechtěla se rozejít. Mělo jim to přece klapat. Neměla nejmenší tušení, proč by to s ní chtěl ukončit.

Právě ve chvíli, kdy se Rjúdži chystal promluvit, vypukl vedle v ložnici hlasitý vzruch.

„Co to bylo?“ zeptal se Rjúdži a vypadal vystrašeně.

„To je kočka.“

„Kočka? To sis pořídila kočku?“

„Ne, ne tak úplně. Je to zvláštní příběh. Tu kočku mi předepsali na klinice.“

„Předepsali ti kočku? Děláš si legraci, že ano?“ zasmál se nevěřícně Rjúdži.

Virvál v ložnici neustával. Moé otevřela dveře a nahlédla dovnitř. Pohledem se setkala s Kotecuem právě ve chvíli, kdy zaryl drápy do povlečení. Jeho zorničky se rozšířily a on ztuhnul.

Rjúdži se také podíval skrz mezeru ve dveřích.

„Páni, to je opravdu kočka. Kdy sis ji pořídila?“

„Není moje. Dostala jsem ji někde poblíž ulic Rokkaku a Takojakuši, spolu s notýskem na lékař… teda kočičí záznamy. Řekli mi, ať si ji vezmu domů na týden.“

Rjúdži vypadal nedůvěřivě. „Já to nechápu. Co tím myslíš?“

„Já vím, že to zní divně, ale je to pravda.“

Nezdálo se, že by Rjúdžiho přesvědčila. „Takže kočka, jo? Na chvíli se o ni postarat může být fajn, ale obávám se, aby ses na ni příliš neupnula.“

Otevřel dveře dokořán a vešel dovnitř. Když se přiblížil ke kočce, sehnul se k ní. Kotecu zůstával na posteli, připraven k úprku.

„To je ale hustá kočka. Jako mini levhart. Myslíš, že mě poškrábe, když na něj sáhnu?“

Rjúdži natáhl ruku; Kotecu vyskočil z postele a elegantně odklusal do rohu místnosti. Rjúdži se opřel o postel a zklamaně si Kotecua prohlížel. Moé se posadila vedle něj a položila mu hlavu na rameno.

Pocítila k onomu doktorovi vděk. Kdo by si býval pomyslel, že její romantické potíže vyřeší kočka? Rjúdžimu se v očích dokonce objevil vřelý výraz.

„Je vážně roztomilý. Slyšel jsem, že si dneska kočky pořizuje čím dál víc dívek, které žijí samy.“

„Ano, to je pravda,“ souhlasila Moé.

Sledovala jeho pohled na Kotecua. Ten očichal misky se žrádlem a vodou a zamířil si to ke krabici s kočkolitem.

„Á, možná konečně přišel čas na potřebu.“

„Opravdu?“ Rjúdži se naklonil, aby lépe viděl.

Kotecu se rozvážně vkradl do kočičího záchodu. Hned si nepřidřepl, nejdřív tlapkou prohrábl písek a vydal tak škrabavý zvuk. Možná se mu nelíbilo, že se na něj někdo dívá, nebo ho rozptylovala jejich přítomnost.

Moé se nedokázala přimět navrhnout, aby odešli. Prolétlo jí hlavou, že pokud to udělají, Rjúdži by mohl otevřít obávané téma rozchodu.

„Hele, už si sedá,“ zašeptal Rjúdži.

Kotecu se přikrčil k písku, ocas zvednutý. Nebylo to vidět úplně dobře, ale z jeho neklidných pohybů se zdálo, že si ulevuje.

Uf. Taková úleva.

Po minutě Kotecu zvedl zadek a pak začal hrabat předními packami v kočkolitu. Moé s Rjúdžim se posunuli o kousek blíž, aby lépe viděli.

Pak přišel mohutný záběr. Z krabice vylétla sprška granulí a ve vzduchu zavířil písčitý prach. Moé si sotva stihla uvědomit, co se děje, když Kotecu natáhl přední tlapky a vyhrábl ještě víc kočkolitu. Taková energie! Jen před pár okamžiky vypadal jako dítě hrající si na pískovišti, a najednou se proměnil v rypadlo rozhazující štěrk do všech stran. Kotecu se otočil a prohnul vpřed, zadní nohy u stěny umělohmotné krabice. Udělal ještě jeden poslední kop, do kterého dal veškerou svou sílu. Než stihl Rjúdži zareagovat, dostal do obličeje dávku kamínků jako z praku.

„Jauvajs! To bolí!“

„Fuj!“

Moé rychle uhnula z cesty. Podlaha byla pokrytá pískem. Směrem k Rjúdžimu vyletěla s výbuchem prachu černá střela.

To je hovínko…?

Rjúdži si horečnatě oprašoval kočkolit z vlasů a obličeje, aniž by si všiml fleků od kočičí stolice.

— • —

„Takže proto tvůj přítel odešel domů s hovínkem na hlavě,“ řekla Reona, načež propukla v bouřlivý smích.

Univerzitní zimní zahrada, vystupující do nádvoří, byla v přestávce mezi přednáškami plná studentů. Reonin smích byl tak hlasitý, až se po nich ohlédly dívky od vedlejšího stolu. Moé se přikrčila na židli.

„No tak, Reono, moc se směješ.“

„Omlouvám se, ale to je taková legrace. Byl zamazaný od kočičích hovínek…“

Vypadalo to, že Reona znovu propukne v hlasitý smích. Moé ji zarazila pohledem.

„Všechno jsem mu to otřela. Na tom hovínku byl nalepený kočkolit, takže to nebylo tak strašné.“

„Panečku, to ses musela nasmát.“ Reona vypadala pobaveně. „Ale nakonec to zafungovalo. Díky tomu všemu jste se s přítelem zase usmířili, ne?“

„Myslím, že ano…“ odpověděla jí Moé.

Moé se do Kjóta přistěhovala kvůli studiu na univerzitě z venkova a Reona byla její nejbližší kamarádka, které se svěřila s tím, jak se s přítelem v poslední době odcizili.

Co se týče módního vkusu a chování, byly ty dvě jako den a noc. Moé měla radši volnější šaty, zatímco Reonu nikdy nikdo neviděl jinak než v džínech. Společný čas si ale neuvěřitelně užívaly. Rozdíly v jejich zájmech jim jedině rozšiřovaly obzory.

„A co vlastně způsobilo to napětí mezi vámi? Tušíš to?“

Moé zavrtěla hlavou. „Ani v nejmenším. Nehádali jsme se, ani bych neřekla, že se na mě kvůli něčemu naštval.“

„Třeba je jen náladový?“

„To právě vůbec není. Vždycky to byl klidný a vyrovnaný kluk.“

Včera večer, potom, co ze sebe Rjúdži smyl kočkolit, odešel domů s tím, že musí pracovat. Nakonec si ani nepopovídali, takže se nedalo říct, že by se usmířili. To, co chtěl Rjúdži probrat, jednoduše odložili.

„No, viděla jsem ho na fotce a vypadal jako slušný kluk. A je docela atraktivní. Kdeže jste se vy dva potkali? Na mejdanu?“

„Na party studentského klubu.“ Po tváři jí přeběhl úsměv. Od té události si tehdy vůbec nic neslibovala, chtěla si jen rozšířit okruh kontaktů, ale ve chvíli, kdy potkala Rjúdžiho, okamžitě se do něj zamilovala.

„Láska na první pohled, co? To jsem já nikdy nezažila,“ zasmála se nuceně Reona. „Tím neříkám, že to nemůže vyjít. To, jak lidi vypadají, je ostatně součástí jejich osobnosti. Ale uvědomuješ si taky, jací můžou být uvnitř?“

„Samozřejmě že si to uvědomuju. Rjúdži je laskavý a věrný.“

„Opravdu? A jsi si jistá, že si ho tak nemaluješ jenom proto, jak vypadá?“

Moé si z Reonina škádlení nic nedělala. Rjúdži byl pro ni ten pravý, to jí nikdo nevezme. A právě proto ho v žádném případě nemohla nechat jít.

Najednou se jí zmocnil smutek. Až dodneška si vždycky vyhrazovala úterní večer a celou středu pro Rjúdžiho. Dokonce i ve dny, kdy nepřišel, si brala ve škole den volna a vynechávala povinné přednášky, jen pro případ, že by se najednou utrhnul.

Ve středu šla do kampusu, protože nechtěla poprvé za nějakou dobu strávit celý den o samotě a  trápit se.

Rjúdži se pravděpodobně znovu zastaví až příští úterý večer. Do té doby musí vymyslet nějaké řešení. Nemůže se znovu spoléhat na kočku — Kotecua jí předepsali jenom na týden.

Jak asi dopadne můj pokoj, až se dneska vrátím? Představa, že se Moé vrátí a najde další katastrofu, ji skličovala. Oběma rukama chytila hrnek a zhluboka si povzdechla.

„To já doma žádný kočkolit roznesený nemám.“

„Cože nemáš?“

„Ano, ano, ano!“