Magdalena Wagnerová

Magická místa Čech a Moravy

Praha, 2022

Copyright © Magdalena Wagnerová, 2022

Photos © Pavel Jeřábek a Magdalena Wagnerová, 2022

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2022

ISBN 978-80-7428-435-9 (tisk)

ISBN 978-80-7428-509-7 (epub)

Nejkrasší lunojasné noci budívaly v duši mé zpravidla pocit stísněnosti, kdežto za nejzběsilejších nočních bouří, když celý obzor zdál se býti v plamenu a blesky sjížděly v divokém reji z oblaků, bývalo mi nejvolněji, nejsvěžeji… Zapomínalť jsem na vše, co mě hnětlo a skličovalo, co mě v klidu děsívalo…

Jakub Arbes

Neradno ubírati se cestou, která je zahalena tajemstvím

Místa záhadná, tajemná či dokonce obestřená jistým mystickým nebezpečím přitahovala pozornost člověka odedávna. Není tedy divu, že je naše země jako hustá pavučina pilného pavouka protkaná sítí temných míst a objektů opředených příběhy, jež mohou nahánět strach – a často ho skutečně nahánějí. Lidé se za určitých okolností a v určitých situacích rádi bojí, a je to právě jejich strach, jenž vytváří živnou půdu pro trudné historie, děsivé příběhy a hrůzostrašná poselství, která neúnavně putují navzdory času od generace ke generaci a přežívají jako nezničitelný, varovně vztyčený prst: „Neradno ubírati se cestou, která je zahalena tajemstvím!“ našeptává od nepaměti náš vnitřní hlas, ale málokdo je ochoten uposlechnout.

Jedna z nejčastějších otázek, jež si lidé v tomto smyslu odpradávna kladli, se týkala pekla a říše mrtvých. Kde leží peklo a kudy se lze dostat dovnitř – anebo naopak, kudy se bytosti z této temné říše mohou dostat zpátky na zem? Kde hledat bránu do říše zemřelých a případně jak se jí vyhnout?

Jeden z nejslavnějších římských básníků Publius Vergilius Maro byl přesvědčený, že vchod do podsvětí je v tzv. Sibylině jeskyni nedaleko Neapole, kudy podle pověsti prošel už bájný Aeneas. Peklo se stalo silným inspiračním zdrojem mnoha velkým básníkům. Jedno z nejkrásnějších zpodobení pekla pochází z doby italské renesance. Dante Alighieri zasadil první část neopakovatelné Božské komedie do pekla, kam básníka přivádí právě Vergilius. Peklu předchází tzv. předpeklí, kde přebývají neteční, samotné peklo je vlastně jakási kónická propast, tvořená devíti soustřednými kruhy. První kruh obývají neviňátka a velké postavy antiky, kteří zemřeli nepokřtěni. Další kruhy již patří skutečným hříšníkům, seřazeným podle velikosti jejich hříchu od lehčích až k těm nejtěžším. Zde je zastoupeno smilstvo, obžerství, lakomství, rozmařilost, zuřivost, lenost, aby podobně jako lidská zloba vše kulminovalo v sedmém kruhu, kde jsou násilníci nejrůznějšího druhu od lupičů, sebevrahů, rouhačů, sodomitů a lichvářů až po tyrany a vrahy. Osmý kruh je zasvěcený svůdcům, prodavačům odpustků, pokrytcům a všemožným dalším podvodníkům, a devátý zrádcům. Dante s Vergiliem se dostávají až do středu země, do které je zabořený Lucifer se třemi tlamami, kterými drtí největší zrádce všech dob – Jidáše jako zrádce Krista a Bruta s Cassiem jako zrádce Caesara.

1. Praha děsuplná

(Loretánské náměstí, Černínský palác, Vyšehrad, Čertovka, Faustův dům)

Česká metropole prý ukrývá na svém území hned dvanáct pekelných bran, některé prameny uvádějí číslo devět, jiní se spokojí s číslem sedm. Všichni se ovšem shodnou, že jedna ze zásadních bran do pekla leží hluboko pod Černínským palácem na Hradčanech. Monumentální stavba na Loretánském náměstí k sobě přitahovala pozornost odedávna. Už Josef Kajetán Tyl napsal, že „prázdnota a tichost panuje na hrbolitém, nedlaženém prostranství Loretánském, před majorátním domem hrabat Černínských. Stojíť tu onen ohromný, poutníka úžasem naplňující velikán jako na pustinách žalostivý odsouzenec a hledí toužebně svým množstvím prázdných oken na mimojdoucí; žádný ale nepřichází s pomocí. V tato místa zabluzuje toliko pouhá zvědavost aneb nemohutná outrpnost, a takž tu nezbývá opuštěnému obru jiné útěchy než melancholický zpěv zvonečků na protější Loretě a nábožné modlení vedlejších kapucínů.“

Je možné, že domnělá dvanáctá pekelná brána na Loretánském náměstí souvisí s kněžnou Drahomírou, chotí Vratislava I. a matkou slavného Václava. Pověst popisuje, jak se za obzvlášť bouřlivých nocí dlažba na náměstí trhá, z hlubin vyjíždí ohnivý kočár tažený koňmi, kterým šlehají z nozder plameny, na kozlíku sedí šílená kněžna Drahomíra, práská bičem a volá: „Bude zle! Bude zle!“ Kočár objede náměstí a propadne se zpátky do země na stejném místě, kde kněžna kdysi dávno, když po Václavově smrti prchala z Hradu, proklela křesťany. Stávala zde rotunda svatého Matouše. Později tu vztyčili sloup, aby ho v roce 1788 zase zbořili, a tak je poslední památkou na tuto neslavnou událost už jen dům dodnes zvaný U Drahomířina sloupu, kde mimo jiné žila až do své smrti manželka našeho druhého prezidenta, paní Hana Benešová. A v Černínském paláci sídlí Ministerstvo zahraničních věcí. Za jeho silnými zdmi se v minulosti rovněž odehrálo mnoho temných příběhů, jako by pekelné síly nad tímto místem stále měly nějakou moc.

Spojitosti s pekelnými rejdy nabízí i Vyšehrad. Vchod do podzemí se podle mnoha pramenů nalézá nedaleko rotundy svatého Martina, nemluvě o Čertově sloupu, který rozlomený na tři části stojí přímo proti vchodu na staroslavný Vyšehradský hřbitov. A váže se k němu půvabná pověst o čertovi, který se kdysi dávno usadil na Vyšehradě, vášnivě rád hrál karty, popíjel medovinu, zbožňoval pečená holoubata a čas od času se pořádně prospal. Pobýval mezi lidmi už příliš dlouho, a ledacos od nich pochytil. Jenže čas plynul a pomalu se blížil den, kdy se rohatec měl vrátit do pekla. Proto se rozhodl, že doběhne nějakého smrtelníka, aby se nevracel do pekla s prázdnýma rukama. Jedné neděle navštívil zbožného kněze kapitulního kostela svatého Petra a Pavla a uzavřel s ním sázku, o které byl do hloubi své zlotřilé duše přesvědčený, že ji musí vyhrát. Čert se s užaslým knězem totiž vsadil, že odletí do Říma, ukradne jeden ze sloupů Svatopetrské katedrály a vrátí se zpátky na Vyšehrad dřív, nežli kněz ukončí mši. Pekelník ovšem netušil, nakolik je zbožný kněz zběhlý v modlitbách. Ten vyslovil závěrečné „amen“ v okamžiku, kdy čert teprve kroužil nad Vyšehradem a hledal místo, kde s obrovským sloupem přistát. Čert ještě ve vzduchu pochopil, že prohrál, rozlítil se a mrštil sloupem po knězi, který mu překazil sázku. Kněz jen tak tak uhnul, aby ho sloup nezabil, a čert raději zmizel. Sloup dopadl na vyšehradské nádvoří a rozlomil se na tři kusy. A tak se musel čert vrátit do pekla bez duše vyšehradského kněze. Lucifer se rozzlobil a vyřkl ortel: čert, který se nestihne vrátit z Říma dřív, než jeden smrtelník odslouží mši, si peklo nezaslouží! Čert proto každou neděli bloumá po Vyšehradě, obchází kolem rozlomeného sloupu ze Svatopetrské katedrály a přemýšlí, jak ho slepit a dopravit zpátky do Říma. Činí tak v naději, že potom, snad, by mu Lucifer odpustil a přijal ho zpátky.

Pekelné živly se vryly do paměti Pražanů také prostřednictvím mnoha místních názvů, v jejichž čele stojí pochopitelně Čertovka. Jeden by řekl – potok jako kterýkoli jiný, ale při bližším pohledu vidíme, že tato strouha, oddělující ostrov Kampa od břehů Malé Strany, je přece jen něčím jiná. Ve své podstatě je to kanál, napájený dlouhou podzemní štolou, jež přivádí vodu z horní části Smíchovského zdymadla poblíž mostu Legií a vrací ji zpět do Vltavy u Karlova mostu. Ve středověku strouhu upravili malostranští johanité, aby mohli regulovat průtok vody pro četné mlýny, z nichž některé se na Kampě dochovaly dodnes, jakož i populární a oblíbené dřevěné kolo Velkopřevorského mlýna. A protože přes Čertovku vede mnoho mostů, říká se této malebné městské části Pražské Benátky. Lidé sem chodí na procházky, umělci zde rádi malují a fotografují, panuje tady vlídná atmosféra. Pokud chce někdo ucítit závan pekla, musí se zaměřit na podzemní část Čertovky, v pověstech nepřesně označovanou jako pramen Čertovky a jeden z vchodů do podsvětí.

Na rozdíl od pramene Čertovky je Faustův dům, další z předpokládaných pražských pekelných bran, zcela konkrétní. Jde o působivou barokní stavbu, uzavírající řadu budov na jižní straně Karlova náměstí. „Odedávna líčen byl jako sídlo temných mocností a staří Pražané jen neradi a s obavami blížili se mu, vedla-li je tudy za pozdního večera či dokonce v noci cesta...“ píše v knize Procházky starou Prahou Jaroslav Kamper.

Dům čp. 502 na Karlově náměstí byla původně stavba gotická, která se však dočkala renesančních úprav. K přestavbě došlo pravděpodobně v době, kdy dům vlastnil císařský lékař Jan Kopp z Reumentálu. Za panování císaře Rudolfa II. patřila budova hvězdopravci Jakubu Krucínkovi. Ten měl dva syny a mladší z nich zavraždil staršího. Vraha sice oběsili na Koňském trhu neboli dnešním Václavskému náměstí, ale dlouho se tradovalo, že jeho duch v domě čas od času straší. Budova změnila vlastníka ještě mnohokrát; koncem 16. století zde přebýval patrně i významný alchymista Edward Kelley[1], známý jaké jako Edward Kelly či Edward Talbot. Většinu života strávil na dvoře císaře Rudolfa II. v Praze. Z dochovaných pramenů vyplývá, že v legendárním Faustově domě také nějaký čas býval ústav pro hluchoněmé. Na počátku 18. století získal dům šlechtický rod Mladotů ze Solopysk. Tehdy budova dostala dnešní barokní podobu. Při rozsáhlých přestavbách narazili zedníci na záhadný otvor, který nedokázali zazdít. A tak se začalo povídat, že tudy proletěl ďábel... a protože na všem je něco pravdy, je třeba si připomenout, že za pruského obléhání Prahy během sedmileté války v roce 1757 byl dům opravdu zasažen, je tedy dost dobře možné, že díru neměl na svědomí pekelník, ale dělová koule pruské artilerie – ovšem co když to bylo jinak? O domě se od těch dob vypráví zajímavá historka. Její základ vychází z předpokladu, že jeden z Mladotů miloval chemii a fyziku, s velkým zanícením dělal nejrůznější chemické pokusy a svými pyrotechnickými experimenty a důmyslnými mechanickými hračkami často šokoval celé okolí. Dveře se samy zavíraly, schody se vznášely a vůbec se tady dělo všechno jinak než normálně. A tak – v duchu tehdejšího romantismu – si lidé počínání jednoho z Mladotů spojili s rozšířenou a tehdy již známou legendou o doktoru Faustovi.

Před mnoha a mnoha lety obýval dům v rohu Karlova náměstí proti Emauzům jistý doktor Faust. Provozoval tu divné věci. Říká se, že tady čaroval, že hledal elixír mládí a vyráběl skutečné zlato. Aby dosáhl svého, upsal svou duši ďáblu. Když nastal čas, ďábel si pro jeho duši skutečně přišel. Byl pozdní večer, skoro úplná tma a lidé v okolí se začali chystat k spánku. Té noci však nezamhouřili oka. Okolo půlnoci se zdi začaly třást, jako by nastal konec světa, a vzduchem se linul štiplavý sirný zápach. Pověst říká, že po návštěvě pekelníka údajně ve Faustově domě nezůstal kámen na kameni…

Od toho dne začala budova valem chátrat, ale co se dělo uvnitř, nikdo nevěděl, protože nebylo člověka, který by měl dost odvahy a překročil práh. Až po mnoha letech, když už lidé na pověst o Faustovi a jeho spolčení s ďáblem začali pomalu zapomínat, stanul u vrat chudý student, který neměl kam hlavu složit. Když viděl, že dům je opuštěný, dodal si odvahy a vstoupil dovnitř. V domě ke svému nemalému údivu nalezl samé prazvláštní věci. Byla tu například loď se dvěma veslaři, kteří pokaždé, když na ně student pohlédl, začali usilovně veslovat. Chodbami čas od času prošla mladá dívka a každého, kdo se k ní přiblížil, pokropila vodou z kropenky. Když student zamířil ke schodišti, proběhl okolo něj maličký bubeník, jenž na studentův pokyn zabubnoval. Potom se student vydal po schodech do prvního patra, jenže ve chvíli, kdy jeho noha opustila poslední schod, schodiště zmizelo. Když se později chtěl student vrátit dolů do přízemí, schodiště se zase objevilo. Největší záhada však čekala na udiveného mladíka v jídelně. Na stole bylo prostřeno pro jednoho člověka, ale místo pokrmu ležel na stříbrném talíři jeden stříbrný tolar. Student měl hluboko do kapsy, a tak si tolar vzal a koupil za něj na trhu jídlo. Jakmile však stříbrný tolar utratil, na talíři se objevil další peníz. A to byla jeho zkáza. Mladík po čase zanechal studií, začal pít a žít nezřízeným životem, až jednoho dne záhadně zmizel. Prý si ho odnesl ďábel stejně jako kdysi doktora Fausta.

2. Věže sebevrahů

(pražské zvonice, samostatně stojící…)

Existují kostely, ke kterým se jejich zvonice tisknou, jako by měly z něčeho strach. Jiné jim stojí hrdě po boku a tvoří se svým svatostánkem jedinečný celek a lidé si tyto kostely bez jejich typických zvonic nedokážou ani představit. Ale jsou i zvonice elitářky, které se od svých kostelů zdánlivě distancují a snaží se stát na vlastních nohou. Leckdo si o těchto stavbách myslí, že jsou samostatným objektem, který s nějakým kostelem vůbec nesouvisí. Zvonice kostela sv. Jindřicha na Novém Městě pražském, které nikdo neřekne jinak než Jindřišská věž, je toho příkladem, i když zdaleka není jediná. Přesto se v mnoha aspektech od ostatních zvonic liší. Vypadá spíš jako brána městského opevnění, které v těchto místech ovšem nikdy nebylo. Se svými šedesáti šesti metry je nejvyšší pražskou samostatně stojící zvonicí a má za sebou vzrušivou minulost. Vznikla v letech 1472–1476 za panování Jiřího z Poděbrad. Její „mateřský“ kostel dal postavit Karel IV. a na jeho přání byl svatostánek zasvěcený Jindřichovi II. a jeho manželce Kunhutě. Kdysi patřil k nejvýznamnějším chrámům v Praze a zdejší farář se těšil velké úctě; společně s faráři od Týna, svatého Štěpána a svatého Mikuláše na Malé Straně směl během korunovace nést nebesa nad českým králem. Během třicetileté války byla zvonice v Jindřišské ulici využívaná jako vojenská strážnice a palební věž. Další zásadní úder věži zasadila pruská vojska. A jako by toho nebylo dost, jednoho dne se přehnala nad Prahou silná vichřice a vzala původní gotickou střechu s sebou. Pokud se měla věž zachránit, rozsáhlejší rekonstrukce byla nevyhnutelná. Kostel svatého Jindřicha a svaté Kunhuty se nenápadně krčí na opačné straně ulice a dělí jej od zvonice tramvajové koleje. Dnes je přístupná veřejnosti a kromě nezbytných zvonů ukrývá mnoho prostor, které se využívají komerčně, ať už posedíme v originální restauraci těsně pod zvonem, vyslechneme koncert na půdě, prohlédneme si výstavu, ochutnáme vynikající whisky ve specializovaném baru nebo jenom pohlédneme z výšky desátého patra na Prahu. A jedna dobrá zpráva: ve věži je po poslední rekonstrukci instalovaný výtah! Je tedy ve věži poměrně rušno. V minulosti tu takový provoz nebýval, a tak mohla jistá dívka s nechtěným outěžkem nepozorovaně vystoupat vzhůru a vrhnout se střemhlav do náruče smrti, jak praví truchlivá pověst o přízraku s puklou hlavou, jenž se v okolí věže zjevoval v pozdních nočních hodinách ještě mnoho let po tragické události a prosil náhodné noční chodce o prominutí.

Petrská věž byla původně postavena na sklonku 16. století v renesančním duchu, což dokazuje i pamětní deska s latinským nápisem, který hlásá: „Měšťané farnosti sv. Petra Na Poříčí vystavěli roku 1598 nákladem soukromým tuto věž vděčnému potomstvu.“ V roce 1680 zvonice vyhořela, silný požár roztavil zvony a zničil i přilehlou kostnici, a tak bylo k první zásadní přestavbě přistoupeno už v roce 1686, kdy věž získala současnou barokní báň. Nynější novogotická podoba věže je dílem přestavby architekta Josefa Mockera z let 1875–1885. Na přelomu 19. a 20. století byl průchod ve věži zazděný a nově vzniklý prostor se využíval jako obchod. Nedaleko odtud žil s rodiči i Karel Hynek Mácha, který byl ve zvonici údajně častým hostem. Říká se, že zde přišel k úrazu a od té doby měl na tváři jizvu. Zvonice je spojována rovněž se jménem Jan Tleskač, známou postavou Foglarova románu Záhada hlavolamu. Ale jestli se zde opravdu zřítil nějaký chlapec, který se stal předobrazem románové postavy, to už pravděpodobně zůstane navěky zahaleno tajemstvím. Přítomnost zvonů byla naopak vždy zcela konkrétní. Dnes jsou ve věži tři: největší Petr pochází z roku 1691, zvon Pavel z roku 1724 a umíráček je z roku 1948, kromě toho jsou v lucerně zvonice ještě dva barokní hodinové stroje z roku 1717.

Zvonice u kostela svatého Vojtěcha Většího na Novém Městě už zažila ledacos. Původně v těchto místech stával mnohem menší románský kostelík s farou a zvonicí, mnohem dříve než bylo založené samotné Nové Město. Sídlili tady jircháři, kterým se říkalo smraďaři. A nadto tudy v minulosti prošlo mnoho zajímavých osobností a lidí s nevšedním životním příběhem. V roce 1400 se zdejším farářem stal Michal, řečený de Causis. Byl to kněz německého původu s rozsáhlými znalostmi a širokými zájmy. Dobové prameny uvádějí, že dokonce nabídl Václavovi IV., že pozvedne úroveň hornictví. Panovník jeho návrhy odmítl, a tak se kněz urazil a odešel k papežskému dvoru. V roce 1412 zažaloval mistra Jana Husa a v Kostnici obžaloval rovněž Jeronýma Pražského. Jeho nepřítomnosti u svatého Vojtěcha využili jirchářští osadníci a dosadili na jeho místo kališnického kněze. Kostel svatého Vojtěcha díky tomu přečkal husitské bouře bez větší úhony. Michal de Causis už se do Prahy nikdy nevrátil a zemřel během basilejského sněmu.

Tím ovšem výčet zajímavých osob, spojených se zdejším kostelem, nekončí. Později došlo na barokní přestavbu kostela i zvonice a v druhé polovině 19. století zde působil jako regenschori Josef Foerster, který odtud odešel do Svatovítské katedrály. Jeho místo převzal jeho syn – významný skladatel Josef Bohuslav Foerster. V té době zde hrál na varhany Antonín Dvořák. Hudební skladatelé naštěstí zdejší působení přežili, což nelze říct o jednom ze zvoníků, který se tak dlouho pokoušel o přízeň jisté dívky, až z toho zešílel; jednoho dne rozhoupal zvon, pustil se a na následky pádu zemřel.