Magdalena Wagnerová

PŘÍBĚHY ZE STARÉ ŽIDOVSKÉ PRAHY

Copyright © Magdalena Wagnerová, 2015

Photos © Magdalena Wagnerová, 2015

© Nakladatelství Plot, 2015

ISBN 978-80-7428-264-5

ISBN 978-80-7428-515-8 (epub)

Nejdříve byla stvořena Svatá země a teprve potom celý ostatní svět. Svatou zemi sytí sám Pán, ostatní svět pak sytí svými posly.

Micha Josef bin Gorion

Židovská kolonie pražská

Kdesi na počátku dlouhého židovského příběhu je Abraham neboli Abram. Vzor božího muže anebo toho, kterého si Bůh zamiloval. Abram žil v mezopotámském Uru a z jeho potomků vzešel židovský národ. Byl to on, kdo dospěl k myšlence jediného Boha, a tak se stalo židovské náboženství prvním monoteistickým náboženstvím na světě.

Jednoho dne Hospodin Abrama vyzval, aby odešel z Cháranu a vydal se do země, kterou mu ukáže – tedy do Svaté země. „V ten den učinil Hospodin smlouvu s Abramem, řka: Semeni tvému dám zemi tuto, od řeky Egyptské až do řeky té veliké, řeky Eufraten: Cinejské, Cenezejské, Cethmonské, Hetejské, Ferezejské a Refaimské, Amorejské, i Kananejské také, a Gergezejské a Jebuzejské.“ (Gn 15, 18–21) Když bylo Abramovi devadesát devět let, Hospodin mu dal jméno Abraham neboli otec mnohých národů. Učinil, aby zplodil mnoho potomků, a daroval mu „všecku zemi Kananejskou k vládařství věčnému“. (Gn 17, 8)

Další výrazná dějinná kapitola se začala psát odchodem Židů z Egypta a přijetím deseti božích přikázání. Desatero morálních příkazů, které předal Hospodin Mojžíšovi na hoře Sinaj a posléze byly vyryté do dvou kamenných „desek úmluvy“, od té doby překročilo mnohé hranice. Ojedinělé svým vyčerpávajícím obsahem, ke kterému není třeba cokoli dodávat, se rozšířilo takřka po celém světě a stalo se nejen pro vyznavače židovského náboženství výchozím morálním kodexem, v obecnějším slova smyslu jakýmsi synonymem chování slušného člověka i mimo židovský prostor. Ani ateisté nemají nic proti radám, stručně vyjádřeným deseti větami: Nebudeš mít jiné bohy, nežli mne. Nevezmeš jména Božího nadarmo. Pomni, abys den sváteční světil. Cti otce svého a matku svou, abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi. Nezabiješ. Nesesmilníš. Nepokradeš. Nepromluvíš křivého svědectví proti bližnímu svému. Nepožádáš manželky bližního svého. Nepožádáš statku bližního svého.

S těmito pravidly se Židé vydali do světa a usadili se na nejrůznějších místech. Někteří z nich dorazili také do Prahy. Dnes už pravděpodobně nelze určit přesné datum, kdy se tak stalo. Rozhodně to nebylo ve chvíli, kdy – podle pověsti – nad Prahou zakroužili andělé z Jeruzaléma, přinášející na sněhobílých křídlech základní kámen k Staronové synagoze. Je však zřejmé, že židovští obchodníci a penězoměnci se začali v pražském podhradí objevovat už v desátém století, některé prameny dokonce uvádějí století deváté. „Židé jsou obyvateli české země od dávných dob, ač se dokumentárně nedá zjistit, kdy sem poprvé přišli a kdy se v Čechách trvale usadili,“ uvádí Hana Volavková v publikaci o pražské židovské komunitě, přičemž čerpá z díla Judaica Josefa Bergla. „Historikové soudí, že analogicky jako do jiných zemí, sousedících s říší římskou na západě a na severu, přicházeli také do našich končin židovští obchodníci již v prvních staletích křesťanského letopočtu a usazovali se zde na místech pro obchod zvláště důležitých. Přicházeli jednak z jihu přes Alpy, jednak od východu přes Balkán, a to z oněch četných nových kolonií židovských, které založili především v přístavních městech italských a řeckých židovští otroci, kteří sem byli zavlečeni vítěznými Římany po zániku židovského národního státu. Časem dosáhli tito otroci opět svobody a dostalo se jim možnosti samostatně podnikat. V průvodu římských legií se židovští obchodníci dostali také na severní hranice říše a dále za ně. Jdouce za ziskem, vnikali hluboko do cizích zemí a stali se platnými pomocníky římského impéria jak v jeho obchodních snahách, tak v jeho politických stycích s národy keltskými, germánskými i slovanskými. Kde to obchodní zájem žádal, usazovali se buď dočasně, nebo trvale. Z takových styků vznikla v obchodních střediscích také nejstarší židovská sídla v Čechách, zejména největší a nejdůležitější z nich, židovská kolonie pražská,“ píše Volavková a dále uvádí: „Z přípisu, který solnohradský arcibiskup Arno na začátku 9. století zaslal nejmenovanému hraběti a v němž žádá, aby mu hrabě poslal lékaře židovského nebo slovanského (medicum judaicum vel sclavianiscum) čili žida lékaře ze slovanské země, lze soudit, že jde jedině o zemi českou.“

Arabsko-židovský kupec Ibráhím ibn Jákúb se poprvé ve své zprávě zmiňuje o Praze, kam přicházejí židovští obchodníci, v roce 965. Ještě předtím se píše v Raffelstettenském celním a plavebním diplomu o povinnostech židovských kupců, kteří přicházeli na trhy Moravanů, platit jeden denár cla. Zmínky o první synagoze na území Prahy pocházejí z 12. století, a tehdy se pravděpodobně začalo vytvářet i tzv. židovské ghetto, neboli shluk ulic obehnaný hradbami a uzavřený několika branami, za kterými žilo výhradně židovské obyvatelstvo. Ale ani v těchto počátcích nebyla situace Židů v Praze lehká.

Židé se často stávali čímsi jako obětním beránkem, který měl odvrátit pozornost od druhých. Pokud panovník potřeboval zklidnit situaci, když zavedl nepopulární opatření, rád ukázal právě na Židy, kteří se mohli jen těžko bránit. Jejich právní postavení bylo sice upravováno nejrůznějšími privilegii neboli nařízeními panovníka, ale vždy záleželo jen na jeho dobré vůli. A také na tom, jestli potřeboval jejich finanční pomoc či nikoli. Jedno z prvních takových privilegií vydal přibližně v sedmdesátých letech 12. století Soběslav II.

Také král Přemysl Otakar II. dal Židům v roce 1254 ve formě ochranného listu jistá privilegia, která se dokonce vyznačovala značnou tolerancí. Tento soubor nejrůznějších nařízení Židům přiznával například některá občanská práva, i když omezená. Pojednávalo se v nich také o vztahu křesťanského obyvatelstva vůči Židům. Příslušné privilegium určovalo, že pokud křesťan zabije Žida, má být potrestán jako vrah, tím pádem musí být rovněž zbavený života. Pokud křesťan zraní Žida suchou ranou, musí králi zaplatit čtyři hřivny zlata, postiženému čtyři hřivny stříbra, a pokud nemůže pokutu vyplatit, přijde o ruku. Tresty byly určeny i za útok na židovský hřbitov a židovskou školu. Jedno z privilegií se dokonce vymezovalo i proti zažité pověře o Židech, kteří používají či požívají křesťanskou krev. Podobná žaloba měla být uznána pouze v případě, pokud žalobce přivedl k důkaznímu řízení tři křesťanské a tři židovské svědky. Pokud tak neučinil, měl ho rovněž stihnout trest smrti, který by jinak postihl obžalovaného.

Později Přemysl Otakar II. tato privilegia potvrdil, dokonce se zvláštním zřetelem na brněnské Židy. Král Václav II. tato privilegia rovněž akceptoval, tím však vstřícné kroky vůči židovskému národu na našem území na dlouhou dobu skončily. V roce 1336 nechal Jan Lucemburský vyplenit pražské ghetto, mnoho Židů zajal a byl ochotný je propustit jen proti značnému výkupnému. Karel IV. byl vůči Židům tolerantnější než jeho otec, například v rámci založení Nového Města pražského Židy vybídl, aby se do nově vzniklé městské oblasti stěhovali, za což byl ochotný osvobodit je od daní a poplatků na dvanáct let. Ovšem nic není zadarmo, jak praví lidové úsloví, protože tentýž panovník na nátlak církve vydal nařízení, že všichni muži židovského vyznání musí nosit na veřejnosti potupný vysoký klobouk.

Obecně lze tedy konstatovat, že středověk pro pražské židovské obyvatelstvo znamenal neustálé ohrožení. Pogrom střídal pogrom, roku 1541 byli dokonce Židé – až na několik málo výjimek – vypovězeni z Čech. Když bylo později toto nařízení zrušeno, Židé se začali vracet a Praha se postupem času proměnila v jedno z nejvýznamnějších židovských středisek ve střední Evropě. Je jen logické, že pražská židovská obec se stala jakýmsi centrem ostatních židovských obcí v Království českém. Z historických pramenů vyplývá, že na konci 16. století židovského obyvatelstva na území Prahy dokonce výrazně přibylo. Jak uvádí Arno Pařík: „Během tisícileté historie pražské židovské obce nedošlo nikdy v minulosti – i přes četné katastrofy, pogromy a pokusy o vypovězení – k přerušení kontinuity zdejšího židovského osídlení a náboženského života. V různých historických dobách se pražské Židovské Město stalo útočištěm mnoha souvěrců vyháněných z okolních zemí a díky tomu také načas jednou z nejpočetnějších židovských obcí Evropy.“

S narůstajícím počtem obyvatelstva však život v ghettu začal být neúnosný. Řečeno slovy Gustava Meyrinka, stejně jako mnohé příznaky ohlašují úder blesku, tak i zde prozrazovala určitá strašidelná znamení hrozící vpád onoho fantomu do říše činu. Oprýskávající omítka staré zdi získala podobu kráčejícího muže, v ledových květech na oknech se objevovaly rysy strnulých obličejů, písek snášející se na hlavy chodců jako by padal jinak než dřív a vnucoval podezření, že jej ze střechy shazuje neviditelná síla. Všude bylo najednou možné vidět formy plné významů, které pak ve snech narůstaly do obřích rozměrů. A s těmito stínovými pokusy nakupených houfů myšlenek, které se prohlodávaly zátarasy všednosti, se táhla jako červená nit mučivá jistota, že naše nejvlastnější nitro je vědomě a proti naší vůli vysáváno…

Veškeré snahy rozšířit území, aby se židovské obyvatelstvo nemuselo tísnit na tak malém prostoru, byly marné. Nechuť staroměstských měšťanských vrstev vyjít vstříc požadavkům židovského obyvatelstva byla značná, a tak začínaly vznikat židovské obce i mimo Staré Město. Ještě dnes můžeme na mnoha místech nalézt jejich pozůstatky. Synagogy dodnes stojí v Karlíně, Michli, na Smíchově, na Palmovce nebo v Uhříněvsi, kde se dochoval také působivý židovský hřbitov i s hrobnickým domkem a márnicí. Židovské hřbitovy anebo jejich torza se ubránily času nebo necitlivým asanačním zásahům také v Mahlerových sadech na hranici Žižkova a Vinohrad, v Libni a na Smíchově, kde jsou hřbitovy hned dva – starý židovský hřbitov na návrší nad Radlicemi a nový židovský hřbitov, který navazuje na komunální hřbitov na Malvazinkách. Dnes se však pohřbívá už jen na tzv. novém židovském hřbitově, který je součástí rozlehlého areálu komunálních hřbitovů na Olšanech na rozhraní Vinohrad, Žižkova a Strašnic. Tento desetihektarový židovský hřbitov není starý, pochází z konce 19. století. Židovská obec získala pozemek v roce 1886 a první pohřeb se zde konal v roce 1890. Odpočívá zde mnoho významných pražských Židů a židovských rodin, příslušníky rodu Porgesů, Waldesů nebo Bondyů počínaje a nejslavnějším pražským, německy píšícím spisovatelem Franzem Kafkou konče. Ale to jsme se dostali až do 20. století, odkud se vrátíme zase o několik století zpět.

Na počátku 18. století Židé představovali přibližně čtvrtinu veškerého pražského obyvatelstva. V roce 1744 následovalo další nucené vystěhování mimo území Království českého. O čtyři roky později bylo sice toto nařízení zrušeno, ale byl to až osvícený panovník Josef II., který alespoň částečně prolomil bariéry mezi židovským ghettem a ostatními městskými částmi. Území původního ghetta dostalo název Josefov a roku 1850 se stal Josefov pátou pražskou čtvrtí. Poslední antisemitské zákony padly a Židé se stali právoplatnými Pražany. Přibližně v té době se podoba Josefova začala měnit.

Dnes už je velmi obtížné představit si tehdejší Josefov do posledního detailu. Jak říká k tomuto tématu Volavková: „Vyvolat obraz židovské čtvrti, když se z ní zachovaly slabé náznaky v půdorysu města a pět až sedm památek, je úlohou stejně obtížnou jako zábavnou. Je to svého druhu čarování, vyvolávání obrazu ve skleněné kouli, kterému chybí zkušenost i bezprostřední názor. To, co uvízlo v paměti dosud žijících obyvatel ghetta, je nejasná vzpomínka, dodnes zabarvená nechutí a odporem. Vzpomínka temná a přece stále všemi smysly živě pociťovaná: tma, vlhko, zima, nestvůrné proporce, parné odpoledne v křivolaké síti nachýlených domů. Letmý návštěvník ghetta si pak odnesl dojem jakési tajemné atmosféry, uchopitelné jen perem básnickým.“

Je zřejmé, že z Josefova začaly pozvolna mizet úzké, křivolaké uličky se zatuchlými domy, ghetto bylo převážně zbořené a původní Židovské Město se postupně včlenilo do okolní městské zástavby. Ale přestože byla tato trnitá a spletitá historie dlouhá, zanechala za sebou do dnešních dnů nejen několik mimořádných stavebních památek a jeden starý hřbitov, ale mnohem více historek, příběhů a pověstí, které si vydobyly mezi ostatními pověstmi staré Prahy své nepřehlédnutelné místo.

Hodiny v ghetu

Zatím co na Příkopech uhání čas

Jak závodní cyklista jenž myslí

že předjede vehikl smrti

Podobáš se hodinám v ghetu

jejichž ručičky se točí nazpátek

Kdyby mne překvapila smrt

zemru jak šestiletý chlapec

Vítězslav Nezval

Za panování kněžny Libuše

Bylo, nebylo. Kněžna Libuše, která léta Páně 730 založila Prahu, měla krátce předtím, než vydechla naposledy, další vidění. Spatřila malý národ, jenž putuje z dalekých krajů a hledá místo, kde by se usadil a mohl žít v míru a pokoji.

Tato legendární česká panovnice k sobě nechala na smrtelném loži zavolat Nezamysla, svého syna, a odkázala mu následující věštbu: „Naplní se čas a tvůj vnuk dosedne na knížecí stolec. Tenkrát dorazí k vltavským břehům mezi Hradem Praha a Vyšehradem houf cizinců. Tito lidé sem dorazí na útěku z krajiny, kde vychází slunce. Budou věřit v jednoho boha a budou hledat nový domov při této řece. Ať je tvůj vnuk přijme pohostinsky a poskytne jim ochranu. Nebudou z rodu nepřátelských cizinců a jejich konání bude prospěšné celému knížectví.“

Krátce nato Libuše zemřela, Nezamysl se ujal vlády a její proroctví se začalo předávat z generace na generaci. Po Nezamyslovi převzal vládu jeho syn a po něm vnuk, až v čele národa stanul Hostivít[1]. Traduje se, že jedné noci měl sen, jak do jeho ložnice vstoupila zářící postava Libuše a připomněla mu, že se přiblížil den, kdy se mají cizinci objevit. A skutečně, nazítří do Prahy skutečně dorazily první skupiny Židů, kteří prchali před nepřáteli a žádali, aby jim panovník poskytl azyl a ochranu. „Jsme Židé, Hebrejci, není nás s ženami a dětmi víc než sto padesát a už deset let bloudíme světem. Od té doby, co byla naše obec vypuzena ze svých domovů v litevských končinách, je naše lože chladná hlína, tvrdý kámen naše poduška a větrná obloha náš krov. Popřej nám, kníže, klidu, dovol nám, abychom se usadili v tvé zemi. Cestou jsme poznali, že je dobrá, a dobrý se zdá být i její lid. Když dovolíš, postavíme si na určeném místě chaty a staneme se tvými věrnými poddanými. Budeme se modlit ke svému bohu, aby tobě a tvému lidu dopřál klidu a míru, blahobytu a slávy.“[2] Tehdy si Hostivít vzpomněl na dávnou věštbu a jejich prosbám vyhověl. Vykázal cizincům místo na levém břehu Vltavy přibližně v místech dnešního Újezdu. Židé na jeho dobrou vůli nikdy nezapomněli. Když později kníže Hostivít válčil se severním sousedem, tedy s Němci, byli to právě oni, kteří ho vydatně podporovali jak finančně, tak hospodářsky, takže i díky jejich pomoci dokázal zvítězit a vyhnat nepřátele ze země.

Za Hostivítova následovníka, knížete Bořivoje, se židovská populace v Praze už natolik rozrostla, že nestačilo vyhrazené místo v podhradí na dnešní Malé Straně, a tak jim kníže přidělil nové místo na pravém vltavském břehu. Například Alois Jirásek ve Starých pověstech českých k tomu uvádí: „Židovské Město bývalo částí Starého Města. Přiléhalo k němu, splývalo s ním vjedno, a přece bylo odloučeno. Šestero bran je oddělovalo; brány ty musily býti v pašijový týden ve dne v noci zavřeny. Za těmi branami bylo všecko jinačí; stavení jiná, chudší, nevzhlednější, za dávných dob více od dřeva nežli od kamene, s divnými přístavky, pavlačemi, výstupky, s černými zašlými dvorky; ulice jinačí, úzké a krátké, křivolaké, špinavé a nedlážděné. A všude jen Židé, lidé jiných obyčejů a zvyků, jiného života rodinného. I krojem se různili. Nejnápadnější byly na nich žlutý roh, v nějž vybíhal židovský klobouk, a žluté nebo rudé kolo soukenné, jež musili na plášti nositi. Žili v ponížení a jen ve svém Židovském Městě. Ale o tom věřili, a víra ta šla od pokolení do pokolení, že je starší nežli sama hrdá Praha, že jejich otcové tu měli osadu dříve, nežli Libuše založila Pražský hrad.“

Jak to tedy bylo se slavnou Libušinou věštbou na smrtelném loži?

Co tenkrát legendární kněžna svěřila Nezamyslovi?

A pokud skutečně viděla nějaký národ, který jednou – v daleké budoucnosti – bude žádat o azyl u českého panovníka, o který národ se jednalo?

Měla vůbec kněžna Libuše na smrtelném loži nějaké vidění?