Magdalena Wagnerová

PŘÍBĚHY STARÝCH PRAŽSKÝCH DOMŮ

Copyright © Magdalena Wagnerová, 2013

Photos © Pavel Jeřábek, 2013

© Nakladatelství Plot, 2013

ISBN 978-80-7428-196-9

ISBN 978-80-7428-514-1 (epub)

Obsah

Co dům, to palác, příběh, osud…

1. Dům pánů z Kunštátu a Poděbrad

(Řetězová 3, Staré Město)

2. Faustův dům

(Karlovo náměstí 40, Nové Město)

3. Hankův dům

(Celetná 36, Staré Město)

4. Hergetova cihelna

(Cihelná 2, Malá Strana)

5. Konvikt

(Konviktská 24, Staré Město)

6. Na Rybárně

(Betlémské náměstí 10, Staré Město)

7. Platýz

(Národní 37, Staré Město)

8. Podskalská celnice

(Rašínovo nábřeží 30, Nové Město)

9. Richtrův dům

(Malé nám. 11 / Michalská 25, Staré Město)

10. Rottův dům

(Malé náměstí 3, Staré Město)

11. Saský dům

(Mostecká 3, Malá Strana)

12. Sixtův dům

(Celetná 2, Staré Město)

13. Sovovy mlýny

(U Sovových Mlýnů 2, Malá Strana)

14. Stará rychta

(Rytířská 12, Staré Město)

15. Staroměstská tržnice

(Rytířská 10, Staré Město)

16. Štorchův dům

(Staroměstské nám. 16, Staré Město)

17. U Božího oka

(Malá Štupartská 7, Staré Město)

18. U Černé Matky Boží

(Celetná 34, Staré Město)

19. U Černého křížku

(Martinská 5, Staré Město)

20. U Černého slunce

(Celetná 8, Staré Město)

21. U Černého vola

(Loretánské náměstí 1, Hradčany)

22. U České koruny

(Havelská 7, Staré Město)

23. U Fleků

(Křemencova 9, Nové Město)

24. U Halánků

(Betlémské náměstí 1, Staré Město)

25. U Knoflíčků

(Újezd 17 / U Lanové Dráhy 1, Malá Strana)

26. U Minuty

(Staroměstské nám. 2, Staré Město)

27. U Modré štiky

(Karlova 20, Staré Město)

28. U Obrázku Panny Marie

(Na Kampě 9, Malá Strana)

29. U Panny Marie Pomocné

(Nerudova 36, Malá Strana)

30. U Pěti korun

(Melantrichova 11, Staré Město)

31. U Schnellů

(Tomášská 2, Malá Strana)

32. U Sklepa sv. Jana

(Nerudova 40, Malá Strana)

33. U Sladkých

(Na Perštýně 18 / Husova 2+4 / Jilská 1, Staré Město)y

34. U Sv. Jana Nepomuckého

(Nerudova 18, Malá Strana)

35. U Tří divých mužů

(Řetězová 7, Staré Město)

36. U Tří fendrychů

(Husova 12, Staré Město)

37. U Tří pštrosů

(U Lužického Semináře 1, Malá Strana)

38. U Tří sekyrek

(Úvoz 6, Hradčany)

39. U Tří stříbrných růží

(Husova 10 / Jalovcová 1, Staré Město)

40. U Vejvodů

(Jilská 4 / Vejvodova 2, Staré Město)

41. U Zeleného kloboučku

(Anenské náměstí 5, Staré Město)

42. U Zlaté lodi

(U Lužického Semináře 23, Malá Strana)

43. U Zlaté podkovy

(Nerudova 34, Malá Strana)

44. U Zlaté trojky

(Tomášská 6+8, Malá Strana)

45. U Zlaté váhy

(Havelská 3 / Michalská 6, Staré Město)

46. U Zlatého melounu

(Michalská 12, Staré Město)

47. U Zlatého stromu

(Pohořelec 8, Hradčany)

48. U Železných dveří

(Jilská 18 / Michalská 19, Staré Město)

49. Vávrův dům

(Nové Mlýny 2, Nové Město)

Použité prameny, důležité odkazy a další literatura

Jednou za živobytí musí Prahu spatřiti každý Čech – jednou musí k branám jejím putovati jako věřící moslemín k ostatkům svého proroka. Ubohý, jenž Prahu neviděl a se světem se loučí! Onť zápasil po celý život s horoucí touhou, a nezvítěziv, opouští bojiště; onť nespatřil, kde orodovníci jeho za živa blaho činili; nespatřil památník zhynulé slávy, ani kolébku nově se křísícího blaženství; a co mu od outlého věku zkušenější ústa o veliké Praze povídala, to uvízlo v paměti jeho jen jako pouhý sen; radostného vyjevení se nedočkal.

Já tě ale viděl, město osudů těžkých, a života sladkosti a hořkosti zakusil jsem v lůně tvém; já tě znám a velebím tě, Praho má!

Josef Kajetán Tyl

Co dům, to palác, příběh, osud…

Leckdy nejeden příběh a většinou nejeden osud. Také staré pražské domy, které obývali docela obyčejní lidé, jimž v žilách kolovala prostá měšťanská krev, dnes působí jako malé paláce se zakletým tajemstvím. Atmosféra časů dávno minulých, silné zdi byvších staletí, úzké portály a rozmanitá domovní znamení; úhly, které spíš nebývají pravé, zdi, které spíš nebývají rovné a okna, která propouštějí jen úzký paprsek denního světla; minulost, pronikající všemi odžitými roky, přestavbami a proměnami… to všechno činí z dochovaných domů staré Prahy velkolepé, většinou tajemné paláce skrývající nejedno tajemství, jež si zaslouží být protagonistou samostatného příběhu.

V české historii se setkáváme s pojmem palác poprvé pravděpodobně v latinsky psané kronice pražského kanovníka Kosmy na přelomu 11. a 12. století – v líčení osudů knížete Neklana je uvedeno, že zasedal s ostatními vladyky „v pražském paláci“, čímž chtěl autor patrně naznačit, že jde o společensky významnou stavbu, možná dokonce přímo obydlí panovníka. Jako palác označil Kosmas také objekt pražského biskupa na Hradě. Jak uvádí Emanuel Poche v knize Pražské paláce, středověk význam tohoto pojmu nerozšířil, jak by se dalo čekat – dokonce i druhé sídlo panovníka (vybudované za panování Václava IV. na Starém Městě u Odrané/Prašné brány na konci 14. století) se nazývalo pouze „curia“ neboli „dvůr“. Honosné obytné stavby a výstavné domy příslušníků vyšších vrstev si musely na označení „palác“ počkat. Tento název se dočkal širšího užití až vlivem Francie někdy v 17. století. Jedním z prvních, kteří tohoto označení užili ve výše uvedeném smyslu, byl Angličan Edward Brown. Ve svém cestopise uvádí, že na Malé Straně stojí mnohem krásnější paláce než v ostatních městech pražských… čímž měl bezpochyby na mysli obytné domy příslušníků šlechty. Následující doba baroka pak výrazně odlišila šlechtické obydlí od měšťanského a jasně stanovila, kde končí hranice paláce a začíná svět sice honosného, ale stále jen měšťanského domu. Dnes můžeme slovem „palác“ v širším slova smyslu označit v podstatě jakoukoli stavbu, která pro nás nabývá zvláštního významu anebo působí výlučným dojmem. A tak palác evokuje nejen společenské zařazení jeho obyvatel či majitelů, blahobyt a pohodlí, které nabízí, ale vypovídá především o individuální důležitosti, jež může pro každého znamenat něco jiného. Také staré pražské domy, které se dochovaly do dnešních dnů, znamenají pro každého něco jiného. Jedno však mají všechny tyto domy společné – možnost pohlédnout zpět, zamyslet se nad naší minulostí a zvážit, jak se z tohoto úhlu pohledu jeví naše současnost. Každý dům staré Prahy může napovědět něco jiného, položit jinou otázku a dovést pozorovatele k jinému závěru. Záleží jen na nás, co si z této pestré nabídky možností vybereme, kde otevřeme knihu a kterému příběhu dovolíme, aby k nám promluvil. Staré domy v Praze naštěstí stále stojí připraveny vyprávět.

Nad příběhy starých pražských domů se však vznáší jeden otazník. Jsou tyto domy pouze nositeli příběhů, které se odehrály výlučně v jejich prostorách, anebo mají právo přivlastnit si také četná tajemství a polozapomenuté osudy obyvatel, kteří přebývali v obydlích – menších domech, rozsáhlých objektech nebo komplexech domů –, jež stávaly na místě dnešních staveb v dávné minulosti? Současných domů, které by podobnou minulost neměly, v Praze nalezneme jen velice málo. Ať už šlo o války, požáry, dobové přestavby, proměny módy, vkusu a stavebních slohů anebo vliv přirozeného chátrání, zachovat si původní podobu v tak starém městě, jako je Praha, bylo prakticky nemožné.

Na místě dnešního Faustova domu stával dům vévodů opavských. I majestátní Clam-Gallasův palác v Husově ulici má svého předchůdce – dům Jana Jindřicha, markraběte moravského, takto bratra Karla IV. Patří i tyto historie k minulosti Faustova domu a Clam-Gallasova paláce? Anebo Platýz na Národní třídě – od roku 1350 stával v těchto místech dům vévodů Burgundských, který vybudoval vévoda Bedřich pod vedením Jana Řebříka z Choustníka. Šlo o poměrně rozsáhlý palác s věží, a možná by stál na Národní třídě dodnes, kdyby se v roce 1586 nepustil jistý Jan Platejz z Platenštejna do renesanční přestavby. Ani renesance však nedokázala ubránit objekt před dalšími proměnami, a tak dnes můžeme na Národní třídě na vlastní oči spatřit už jen empírovou budovu od architekta Jindřicha Hausknechta z období let 1817–1825. Ovšem každý z domů staré Prahy, ať už prošel četnými proměnami a nahradil během staletí jiné objekty, anebo si dokázal více či méně uchovat svoji původní podobu, v sobě skrývá – slovy Pavla Růta, autora publikace Pražské tajemno – ono tajemné a nedefinovatelné, co se skrývá pod fasádou času. A to by nebylo možné bez vlastní historie, která je vystavěna na desítkách a stovkách pilířů prožitých událostí a příběhů, smyšlených i částečně reálných legend, pověstí, bájí, historek a dochovaných vyprávění.

Praha si nemůže stěžovat ani na nedostatek katastrof v průběhu dějin, ani na skoupost osudu, který jí poskytl pramálo mimořádných historických událostí, natož na absenci inspirace, nutné ke vzniku příběhů o jednotlivých domech. Kupříkladu v domě U Francouzské koruny v Karlově ulici žil německý astronom, fyzik, matematik a filozof Johannes Kepler. U Pelikána na Zámeckých schodech žil a tvořil malíř Jan Zrzavý. V Thunovské ulici U Zlatého kapra nějaký čas bydlel náš první prezident Tomáš Garrigue Masaryk. V jednom ze sousedních domů kdysi dávno žil Bartholomeus Spranger, dvorní malíř Rudolfa II., který prý ledacos věděl o tom, kde je ukrytý Golem. A ještě o kousek dál přebývala paní Perchta Rožmberská, proslavená bílá paní – ostatně některé prameny uvádějí, že se v těchto místech občas zjevuje dodnes. U Zlatého beránka na Malé Straně se narodil herec Eduard Vojan, v Nerudově ulici v domě U Dvou slunců žil spisovatel a novinář Jan Neruda, protože tu měl jeho otec obchod tabákem, a v Husově ulici, v takzvaném Jezuitském dvoře, se narodila spisovatelka Eliška Krásnohorská. V domě U Mariánského obrazu, nebo také U Zlatého kohouta, prý žil za dob panování Rudolfa II. dvorní zlatník, který zde zazdil polodrahokam s podivuhodnou kresbou, znázorňující podobu císaře. U Medvídků Na Perštýně býval vyhlášený kabaret. V Bartolomějské ulici v domě U Kasírů svého času přebýval staroměstský kat. Ve Skořepce se od nepaměti provozovalo jedno z nejstarších řemesel, v domě U Hroznu žil sochař Jan Brokoff. K Modré štice údajně chodil na pivo v přestrojení samotný král Václav, ale nejen on – mezi štamgasty prý patřili také dvorní kouzelník Žito anebo smutně proslavený kat Mydlář. Ungeltem údajně dodnes bloudí zakletý Turek, který třímá v ruce hlavu své vyvolené. U Zlaté studně prý opravdu leží ve studni zlatodějný kámen. Jiná pověst tvrdí, že U Malířů bývala zahrádka, kde rostla kouzelná rostlina zapomnění. V jednom z domů v Tomášské ulici straší kostlivec, který má v lebce zaražený hřeb, a na Pohořelci, kde dnes stojí dům U Tří lilií, prý býval hostinec, kde čert v divokém tanečním reji usmrtil dívku, jež odmítla truchlit u rakve své matky a raději se šla bavit. Rarach ji nejen utancoval k smrti, ještě její kosti rozházel po zahradě.

Smrt a tragédie vůbec byly odjakživa výrazným motivem příběhů pražských paláců, věží, mostů, dvorců, kostelů, klášterů i jednotlivých domů. Člověk nemusel být rodilý Pražan, aby si tento příznačný rys staré Prahy uvědomil. Například známý francouzský politik, historik a slavista Ernest Denis (1849–1921), po němž bylo mj. pojmenováno jedno z pražských nádraží, byl přesvědčený, že Florencie je elegantní a jemná jako kresba Botticelliho, a Benátky jsou nádherné a slastné jako obraz od Tiziana. Paříž je rozkošná, protože tam všechno dýchá úsměvnou pohodou a přáním zalíbit se; Vídeň je veselá a stále v pohybu jako Offenbachova opereta; Moskva se svými malebnými a jednotvárnými kopulemi je posvátná, a Bruggy či Řezno mají zádumčivou velikost starých zřícenin. A Praha – je tragická.

1. Dům pánů z Kunštátu a Poděbrad

(Řetězová 3, Staré Město)

Pokud by se chtěl někdo vydat po stopách románské Prahy, měl by rozhodně začít právě u tohoto domu. Sklepní prostory tu dodnes navozují atmosféru přelomu dvanáctého a třináctého století, a tři klenuté přízemní místnosti původního přízemí tohoto obytného paláce se zbytky rohových krbů a křížové klenby jsou už výrazným dokladem románského slohu. Obdobné členění se dochovalo také v další části domu – v době románské šlo o první patro. Dnes je to přízemí, které zdánlivě již mnoho století o své minulosti mlčí.

Prvním doložitelným majitelem rozlehlého románského dvorce se zahradou, věží a hospodářskou budovou byl nejvyšší zemský písař Boček z Kunštátu, což nebyl nikdo jiný než strýc Jiřího z Poděbrad. Proto se zde tenkrát říkalo U Bočkovských, anebo se objekt označoval také jako Bočkovský dům.

V polovině 15. století, přesněji v roce 1451, dvorec přešel do správy Jiřího z Poděbrad. A byl to patrně právě on, kdo nechal dům goticky přestavět; v té době vznikla i brána do Řetězové ulice. Díky tomuto významnému muži českých dějin zdejší zdi vyslechly asi mnoho. Zde budoucí český král spřádal ambiciózní plány o uznání a nástupu Ladislava Pohrobka na český trůn, tady se chystal převzít moc v zemi, zde byl pravděpodobně dohodnutý také sňatek mezi Matyášem Korvínem, budoucím uherským králem, a Kateřinou, dcerou Jiřího z Poděbrad. Z těch dob pochází také příběh o nešťastném mladíkovi, který se osudově zamiloval do mladé Kateřiny. Proti němu však stály politické zájmy země, a to byl silný protivník.

Všechno začalo jednoho mrazivého zimního rána, kdy Jindřich procházel okolo domu a zahlédl v okně postavu dívky, která zamyšleně hleděla k obloze. Kdo ví, co se Kateřině tenkrát honilo hlavou, jestli přemýšlela o své budoucnosti anebo jen vyhlížela, zdali nezačne sněžit… Ať už tomu bylo jakkoli, mladík se do dívky zamiloval na život a na smrt. Ani nevěděl, jestli je krásná či ošklivá, malá nebo velká, v jeho paměti utkvěl pouze ten její pohled k obloze.

Následující dny chodil pražskými ulicemi jako ve snu a neustále se mu vracela vzpomínka na neznámou dívku v okně. V noci se mu o Kateřině zdálo a k ránu se probouzel s třeštící hlavou a v horečkách. Týdny ubíhaly a mladík na tom byl čím dál hůř. Jednoho dne se pokusil vstát z postele, ale nohy se mu podlomily a mladík se skácel zpět na lůžko, kde musel setrvat až do večera. Tehdy se svěřil rodičům, co trápí jeho duši, a požádal otce, aby zjistil, kdo bydlí na udané adrese a o jakou dívku se jedná. V té době už začala sláva a moc Jiřího z Poděbrad závratně stoupat a Kateřina již byla zadaná. Otec s odpovědí otálel. Syn však naléhal čím dál víc, jeho fyzických i duševních sil povážlivě ubývalo, a tak rodiče dospěli k závěru, že mu celou pravdu vyjeví, aby jednou provždy ukončili jeho trápení a přivedli syna k rozumu. Nic nezatajovali, nic neskrývali, vylíčili mu všechno do posledního detailu. I hlupák by pochopil, že mladík nemá sebemenší naději.

Hoch zbledl, poděkoval otci za námahu, kterou musel vynaložit, aby zjistil totožnost dívky i všechny podrobnosti jejího minulého, současného i budoucího života, a odmlčel se. Nepromluvil ani celý následující den. Mlčel týden, mlčel měsíc, mlčel rok, a když uplynulo tři sta šedesát pět dní od chvíle, kdy spatřil Kateřinu v okně, pečlivě se oblékl a vypravil se do Řetězové ulice. Zastavil se až pod oknem, ve kterém kdysi Kateřinu zahlédl, a zůstal stát na místě až do setmění. Potom ho pohltila noc.

Od té doby mladíka už nikdy nikdo neviděl. Jiří z Poděbrad se stal českým králem a odstěhoval se z Řetězové ulice do Dvora králové nedaleko Prašné brány, protože Pražský hrad byl po husitských válkách neobyvatelný. Kateřina se provdala za Matyáše Korvína a Jiří z Poděbrad se chopil žezla. Usilovně se snažil o udržení jednoty českých zemí. Jedním z předpokladů byla i náboženská tolerance, a tak povýšil kompaktáta na zemský zákon, což se ale u papeže nesetkalo s porozuměním. Jiří z Poděbrad se ocitl v klatbě, což předznamenalo křížové tažení uherského krále (a zetě Jiřího z Poděbrad) Matyáše Korvína proti Čechám. Přibližně v té době se v Řetězové ulici začal zjevovat záhadný stín, připomínající postavu mladého muže. Nepatřil žádnému živému člověku, nikomu neubližoval ani neškodil, jen se tiše mihotal na dláždění odnikud nikam.

Na konci 15. století se majiteli objektu v Řetězové ulici stali pánové z Koldic, později Míčané z Klinštejna, od roku 1579 dům vlastnila Dorota Hrzánová z Ocelovic a na Housce. Její rod dal objekt přestavět v duchu renesance. Když v rámci pobělohorských konfiskací Hrzánové o majetek přišli, novými majiteli se stali Šternberkové. Posledními významnými vlastníky byli v osmnáctém století Valdštejnové. Ale ať už zde bydlel kdokoli, mlčenlivý stín bez pána se dál mihotal na starém dláždění. Dost možná, že se občas objeví na dlažbě i dnes, ale nikdo si ho v ruchu novodobé metropole nevšimne.

2. Faustův dům

(Karlovo náměstí 40, Nové Město)

Krásný barokní dům, uzavírající řadu budov na jižní straně náměstí Karlova, zvaný domem Faustovým, odedávna líčen byl jako sídlo temných mocností a staří Pražané jen neradi a s obavami blížili se mu, vedla-li je tudy za pozdního večera či dokonce v noci cesta…

Jaroslav Kamper: Procházky starou Prahou

Dům čp. 502 na Karlově náměstí je původně gotickou stavbou, která však byla renesančně upravena. K přestavbě došlo pravděpodobně v době, kdy dům vlastnil císařský lékař Jan Kopp z Reumentálu. Za panování císaře Rudolfa II. patřila budova hvězdopravci Jakubu Krucínkovi. Ten měl dva syny a mladší z nich zavraždil staršího – údajně pro poklad, který tady měl být zakopaný. Vraha sice oběsili na Koňském trhu, jak se v té době říkalo Václavskému náměstí, ale dlouho se tradovalo, že jeho duch v domě čas od času straší.

Budova změnila vlastníka ještě mnohokrát, a většinou to nebyl jen tak někdo, obyčejný měšťan, který prožije obyčejný život, zemře, nikdo si toho ani nevšimne a život plyne dál…

Koncem 16. století zde údajně přebýval Edward Kelley. Tento významný alchymista se narodil v roce 1555 v anglickém Dencesteru a zemřel roku 1597 v Mostu. Byl známý také jako Edward Kelly či Edward Talbot a většinu svého života strávil na dvoře císaře Rudolfa II. v Praze, a tak je jeho pobyt v jednom z domů na Karlově náměstí přinejmenším uvěřitelný.

Z dochovaných pramenů vyplývá, že v tomto legendárním domě také nějaký čas býval ústav pro hluchoněmé.

Na počátku 18. století získal dům šlechtický rod Mladotů ze Solopysk. Tehdy se budova dočkala dnešní barokní podoby. Vyprávělo se, že při rozsáhlých přestavbách narazili zedníci na záhadný otvor, který ne a ne zazdít. A tak se začalo povídat, že tudy proletěl ďábel. Tím se ocitáme v říši pověstí a pohádek… anebo je na té smyšlence něco pravdy?

Čím tedy jsem, když není možno mi

koruny lidstva vydobýti,

již prahnu všemi smysly míti?

J. W. Goethe: Faust, přel. Otokar Fischer