Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Petr Nutil

Čas vrahů
Anatomie zla a naděje 20. století

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 10433. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Lucie Skořepová
Fotografie autora David Růžička
Počet stran 224
První vydání, Praha 2026
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2026

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými
známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-6241-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-6240-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-5855-3 (print)

„Ten, kdo si nepamatuje minulost, je odsouzen ji opakovat.“

– George Santayana

„Zlo není vlastnost jedinců. Je to souhra okolností, které obyčejným lidem umožní dělat neobyčejné věci – i ty nejhorší.“

– Philip Zimbardo

„Vždy se musíme postavit na něčí stranu. Neutralita pomáhá utlačovateli, nikdy ne oběti. Mlčení povzbuzuje trýznitele, nikdy ne trýzněné. Někdy musíme zasáhnout. Když jsou ohroženy lidské životy, když je ohrožena lidská důstojnost, národní hranice a citlivé otázky se stávají irelevantními. Kdekoli jsou muži nebo ženy pronásledováni kvůli své rase, náboženství nebo politickým názorům, toto místo se musí – v tu chvíli – stát středem vesmíru.“

– Elie Wiesel, projev při převzetí Nobelovy ceny míru 10. prosince 1986

„Naděje není to přesvědčení, že něco dobře dopadne, ale jistota, že má něco smysl – bez ohledu na to, jak to dopadne.“

– Václav Havel

Prolog

„Mnou vchází se do trýznivého města,
mnou vchází se do věčné bolesti,
mnou vchází se k těm, jež Bůh věčně trestá.“

– Dante Alighieri, Božská komedie, Peklo, Zpěv III

Na bráně Dantova pekla stojí známá slova vytesaná do kamene jako varování před vstupem na místo, kde není naděje a kde trvá jen řád utrpení a odplaty. Dante Alighieri, tento předchůdce renesance a jeden z nejvýznamnějších představitelů světové literatury, si dokázal představit peklo s přesností architekta: devět kruhů, každý určený jiné vině, každý trest zrcadlem hříchu. V jeho době šlo o morální geometrii duše a řádu.

Hieronymus Bosch, sto padesát let po Dantovi, přenesl peklo z veršů na plátno. V jeho obrazech Zahrada pozemských rozkoší, Pokušení svatého Antonína a dalších se peklo plní barvou, hemžením a pohybem. Bosch se rozhodl opustit biblickou verzi pekla, která zdůrazňuje ohnivé tresty a zkázu, a vytvořit fantastičtější podsvětí, které se více podobalo bojovému poli. Ukazuje trestání bezbožných v pekle různými druhy mučení, které na nich démoni páchají, sama lidská těla se mění v nástroje mučení, hudební nástroje působí tormenty, ryby požírají lidi a stroje, jakési embryonální formy techniky, se zapojují do zkázy. Na obzoru temnotu zásvětí prosvěcují stále žhnoucí pekelné ohně z pecí, které nikdy nevyhasnou.

Jak Dante, tak Bosch, každý po svém, zachycují obraz nejhlubších psychologických krajin lidí své doby. Nezobrazují jen trest po smrti, ale spíš důsledky vnitřního rozkladu člověka, když se vzdá světla. Peklo každého z nich je zároveň světem, kde se morální zákon proměňuje v mechaniku šílenství: všechno strojově běží, přestože nic zdánlivě nemá smysl, a vše se opakuje v nekonečných groteskách hrůzného karnevalu.

O šest století později lidská civilizace postavila brány, které vedly do skutečných měst zatracených a míst, v nichž skutečné plameny ve věčně rozpálených pecích požíraly těla statisíců. I nad nimi visel nápis, který vítal příchozí: „Arbeit macht frei“ – „Práce osvobozuje“. Ironie, jakou by si netroufl napsat ani ďábel sám.

Plynové komory byly navrženy pro hladký optimalizovaný chod, krematoria běžela v rytmu směn, transporty měly jízdní řád. Peklo se stalo věcí technického a logistického provozu. Bylo účinné, přehledné a organizované. Celý proces popsal Alter Fajnzylberg1 ve vzpomínkách na Osvětim:

„Plynování trvalo asi půl hodiny. Poté se otevřely vnitřní dveře, a jakmile se komora vyvětrala, což trvalo krátce, vězni ze Sonderkommanda odvlekli mrtvoly zpět do svlékárny, odkud již bylo odstraněno veškeré oblečení. Tam se mrtvoly vrstvily a postupně spalovaly v pecích. (…) Do každého z otvorů pece byly natlačeny tři mrtvoly na nosítkách s válečky. Prakticky, jakmile se pece plně rozpálily, samotné teplo hořících mrtvol udržovalo proces kremace v chodu celé týdny.“

Dante sestupuje kruh po kruhu do míst, kde vichry ženou duše hříšníků, přičemž peklo má svůj řád, svou logiku a svůj smysl. I Boschovy obrazy přes všechnu zdánlivou nelogičnost a chaos zobrazují alegorii lidského stavu s alespoň malým, nepatrným zábleskem naděje v každém z nich.

Zatímco ve starém Dantově světě ještě existuje contrapasso, tedy spravedlivý odraz viny v trestu, v holokaustu tenhle princip nenajdeme. Trest už nepřichází jako odpověď na hřích, ale jako důsledek narození. Z pekla reálného světa zmizela morálka a zůstala jen děsivá, byrokraticky přesná efektivita postavená na nelidskosti. A ačkoli Bosch byl vizionář mechanizovaného utrpení, teprve mnohem později se jeho obrazy staly přízračnou realitou fotografií z Treblinky, Majdanku, Osvětimi a dalších míst. A zatímco na jeho malbách pochodují groteskní přízraky s prázdnými pohledy, lidé proměnění ve věci coby odstrašující vize pekla, v nacistických táborech se tato noční můra stala peklem reality: člověk byl zbaven nejen jména a individuality, ale i tváře a stal se pouhým číslem, které se brzy proměnilo v popel.2

Danta doprovází peklem Vergilius3, antický básník symbolizující rozum, který jej vede k pochopení hříchu a možnosti odpuštění. I v nejhlubší temnotě tak pro něj existuje průvodce, smysl i poučení. Ale moderní člověk vstoupil do svého pekla bez vedení, v Osvětimi jej žádný Vergilius neprovázel. Neexistovala žádná snadně smysluplná interpretace utrpení, jen ostré štěkavé příkazy strážných. A mlčení světa, které už neodkazuje k Bohu, nýbrž k prázdnotě po něm.

Dantova básnická teologie stojí na naději: i v nejhlubším pekle je vždy odlesk světla, protože za ním stojí řád světa, řád Boží. Ale vyhlazovací tábory ukázaly něco nového – zlo bez metafyziky. Tady už nevládl Bůh ani ďábel, jen člověk, který se zbavil odpovědnosti a s ní i lidskosti. Peklo bez Boha, bez smyslu, bez trestu. Zlo jako technický výkon.

Dante staví své peklo jako varování, Bosch jako vizi. Oba ještě věří, že trest je božskou spravedlností a zlo má podobu výjimky, hrůzného vybočení z řádu světa. Moderní doba je vyvedla z omylu: zlo se může stát rutinou. Peklo se otevřelo v srdci světa. Evropská kultura, která kdysi zrodila Danta a Bosche, došla do bodu, kdy jejich metafory uskutečnila, prožila a vtělila do reality.

Dante končí svou cestu peklem tím, že jej prostě opustí: „I vyšli jsme ven a zas viděli hvězdy.“ Bosch má hvězdy v pozadí i těch nejtemnějších obrazů. Kde vlastně byl ten váš Bůh v Osvětimi? ptali se jednou rabína Jonathana Sackse. „Byl tam v přikázání Nezabiješ,“ odpověděl.4

Jak bychom na takovou otázku odpověděli my? Kde je náš Bůh, nebo náš smysl? Dost možná by s námi mohly rezonovat myšlenky rakouského psychiatra Viktora E. Frankla5, vycházející z osobní zkušenosti z nacistických koncentračních táborů: říci ano životu i tehdy, když se z něj vytrácí lidskost, a tím znovu potvrdit, že právě člověk – ne systém, ne mechanismus, ne bolest a utrpení – má poslední slovo. To není výzva k naivitě nebo přijetí zla, ale k existenciální odvaze. Smysl totiž není něco, co dostaneme zvenčí, ale něco, co nacházíme ve vztahu ke světu – v tvorbě, v odpovědnosti, v lásce. Frankl nepopírá a nesnižuje bolest, ale tvrdí, že právě skrze ni může člověk vyrůst – pokud pochopí, že i v ní může být úkol nebo hodnota.

Dokud je v nás něco ochotného podívat se do temnoty a říct „tohle je zlo“, dokud existuje paměť a stud, dokud existuje poezie, která se nebojí sestoupit s Dantem až do nejtemnějších hloubek, dotud je naděje. A na nás je, abychom její záblesky nacházeli zas a znova.

A to je důvod, proč tentokrát píšu o zlu.

Mám totiž pocit, že ztrácíme paměť. Nejen v naší zemi, která si prošla v minulém století dvěma totalitami, se mnoho lidí začíná chovat, jako by žádná z nich nikdy neexistovala. Zkušenost utrpení, strachu a morálního kompromisu se mění v nějakou vzdálenou, vybledlou abstrakci. Generace, která to žila, mizí, a po ní zůstává jen tenká vrstva slov – učebnicová fakta, pamětní desky, výročí. Ale zkušenost sama se vytrácí. A s ní mizí i obranyschopnost.

A když přestaneme rozumět minulému zlu, staneme se slepými vůči tomu, které se teprve tvoří, roste ve slovech, probublává v předsudcích a nenávisti. Tato kniha proto není ani kronikou, ani obžalobou. Je pokusem o zprávu o anatomii lidské duše v okamžicích, kdy se bortí a láme, anebo kdy se naopak zlu vzpírá.

Zajímá mě totiž ten okamžik, kdy se normální, obyčejný člověk – učitel, lékař, soused odvedle – začne podílet na zlu, které by kdykoli dřív považoval za nepředstavitelné. Zajímá mě tento mechanismus proměny, nikoli jen jeho následky, v něm je totiž skryta podstata. Proto tato kniha nese název Čas vrahů – není to výkřik, je to diagnóza doby, která dovolila nelidskosti stát se normou. Stejně tak mě ale v nemenší míře zajímá i ten okamžik, kdy se člověk tváří v tvář i tomu nejhoršímu zlu rozhodne nepoddat se, neztratit své hodnoty, nemlčet a nerezignovat.

Věřím, že zlo – stejně jako kdykoli předtím v lidské historii – není výjimkou, ale jen pouhou dějinnou alternativou, jež se dost možná mohla i nenaplnit. Věřím, že není naším osudem a že nevzniká jen tak z ničeho, že se nerodí ani tak z šílenství jedinců, jako spíš z přizpůsobení masy. Holokaust, gulagy, politické procesy, etnické čistky – to všechno nebyly eruptivní katastrofy náhle spadlé z nebe, ale pomalé, postupné a zhusta dopředu ohlašované procesy vykonávané všehoschopnými a odsouhlasené nečinnými. A v nich se ztrácela jedna hranice po druhé, až nakonec zmizelo všechno, co člověka chrání před tou nejhlubší propastí.

Každé století má svůj způsob, jak zabíjet – a zároveň svůj způsob, jak zapomínat. A dnes se svět znovu stává hlučným a zároveň povrchním. Zlo se maskuje ironií, normalizuje, trivializuje, zpochybňuje. Když vidím, jak lehce se vrací jazyk nenávisti, jak se opět rozlišuje mezi „my“ a „oni“, jak se historie mění v cár papíru, cítím povinnost psát a alespoň pro sebe věci pojmenovávat. Ne proto, že bych měl všechny odpovědi. Ale proto, že mlčení by bylo souhlasem. Chci především sám sobě připomenout, že dějiny nejsou za námi. Že duch doby, který stvořil hitlerovské koncentrační tábory, by se snadno mohl zrodit znovu – možná v jiné formě, ale ze stejné lhostejnosti, ze stejné touhy po jednoduchosti, ze stejné únavy z pochybností.

Psaní o zlu je nebezpečné. Pokaždé hrozí, že se člověk nechá strhnout fascinací nebo že zlo estetizuje. Proto se snažím psát bez senzace, s vědomím, že každý číselný údaj je lidský život. Uvědomuji si s plnou vážností, že každé jméno, které zmizelo v propastech zla, bylo celým jedním vesmírem. A že o zlu se nemá psát proto, aby děsilo, ale aby varovalo.

Tahle kniha proto není pokusem o vysvětlení minulosti. Je pokusem o obranu paměti a výzvou k naději.

Ta paměť je totiž dost možná to poslední, co nám zbylo mezi minulostí a jejím možným návratem.

Úvod

„Můj drahý, sladký miláčku!1

Jednou za čas se vmém bezútěšném každodenním životě vtomto koncentračním táboře objeví malý paprsek světla. Dnes odpoledne ve čtyři hodiny jsem dostal rozkaz dostavit se kveliteli abyl jsem vyznamenán medailí (Kriegsverdienstkreuz, druhý stupeň smeči). Přestože to není vzácná pocta apřestože již vlastním cennější vyznamenání, byl jsem dojat uznáním své práce aobětavosti. Moje práce někdy ohrožuje mé vlastní zdraví, adokonce iživot, proto jsem si toho velmi vážil. (Vidíš, miláčku, že medaile přibývají pomalu jedna za druhou, aby zůstaly na hrudi tohoto hrdiny!!!) Měl jsem je dostat 20. dubna 44, na Vůdcovy narozeniny, ale nebyl jsem tu, protože jsem byl svámi doma. Stejné pocty se dostalo idoktoru Thilovi; my tomu teď říkáme ‚tyfová medaile‘.

Když jsem se vrátil, už na mě čekali se třemi lahvemi vína ajednou lahví šampaňského. Byl jsem se skupinou příjemných lidí (Fischer, Frank, Mulsow plus jejich manželky) apili jsme, co jsme měli. Během našeho setkání jsem také pozvedl sklenku na Rolfa ajeho milou maminku.

Zatím se mi daří dobře. Moje práce pokračuje, ale rozhodl jsem se, že chci být úplně samotářský. Berlín mi nevyhovuje. Už se cítím lépe, ale po dlouhých hodinách ve vlaku mi otekly nohy. Později se nechám zapsat do polní nemocnice na důkladné vyšetření. VBerlíně byla docela zima. Zvláště sestra Emmi se omě dobře starala. Schade využíval každou volnou chvilku, aby se mi věnoval. Se svým šéfem jsem mohl mluvit ovšem.

Osvé návštěvě uLambertze jsem se ti již zmínil. Je stále stejný: předstírá, že je drzý, ale ve skutečnosti je jen plachý azdrženlivý. Stále si nenašel žádnou hezkou dívku, ikdyž má nezávazný vztah se servírkou. (Prosím, nech si to pro sebe anikdy, nikdy mu neříkej, že jsem ti to řekl!) Chci ho představit Schlickovi. Možná by ho paní Schlicková mohla seznámit spěknými dívkami, které zná, nebo tak něco!

Jak se máš, miláčku, ajak se daří chlapci? Doufám, že je všechno vpořádku. Posílám vám oběma pusu.

Tvůj Papili.“

Tento radostný osobní dopis, vněmž oznamuje, že dostal vyznamenání, napsal „Anděl smrti“ Josef Mengele 26. dubna 1944 své ženě Ireně přímo zvyhlazovacího tábora Osvětim-Březinka (Auschwitz-Birkenau). Ten den se vtáboře nedělo nic zvláštního. Tedy pokud budeme za onu obyčejnost považovat typickou rutinu pro dny, vnichž sice nepřijel další znekonečného zástupu transportních vlaků nacpaných lidmi určenými klikvidaci, ale probíhal jeho běžný, každodenní provoz.

Jak ona každodennost vypadala? Vrámci svých povinností byl Mengele jedním zlékařů, kteří každý týden navštěvovali nemocniční baráky anařizovali, aby všichni vězni, kteří se po dvou týdnech na lůžku nezotavili, byli posláni do plynových komor. Zatímco jiní táboroví „lékaři“– Clauberg aSchumann– byli často zaneprázdněni experimenty zaměřenými na vývoj metod biologické likvidace lidí, které nacisté považovali za nežádoucí, SS-Hauptsturmführer Josef Mengele, M.D., Ph.D., se vúzké spolupráci sInstitutem císaře Viléma pro antropologii, genetiku aeugeniku vBerlíně-Dahlemu zabýval výzkumem dvojčat afyziologií apatologií trpasličího vzrůstu. Zajímal se také olidi sodlišnou barvou duhovky aoetiologii aléčbu gangrenózního onemocnění obličeje známého jako noma faciei, málo prozkoumané choroby, endemicky se vyskytující uromských asintských vězňů vOsvětimi.

Vprvní fázi experimentů byly osoby sdědičnými anomáliemi advojčata předány do péče dr. Mengeleho apodrobeny všem myslitelným odborným lékařským vyšetřením. Byly také fotografovány, byly jim pořízeny sádrové odlitky čelistí azubů aodebrány otisky prstů. Jakmile byla tato „standardní“ vyšetření dokončena, byli tito lidé zabiti smrtící injekcí fenolu do srdce, aby mohla začít další fáze experimentů: pitvy asrovnávací analýzy jejich vnitřních orgánů.

Když vženském táboře vypukla epidemie tyfu, Mengele vyklidil jeden blok se šesti sty židovskými ženami aposlal je na smrt do plynových komor. Budova byla poté vyčištěna avydezinfikována aobyvatelky sousedního bloku byly vykoupány, odblešeny adostaly nové oblečení, než byly přestěhovány do čistého bloku. Tento proces se opakoval, dokud nebyly vydezinfikovány všechny baráky. Podobné zabíjení adezinfekce byly použity ipři pozdějších epidemiích spály, spalniček adalších nemocí. Za tyto činy byl Mengele vyznamenán Válečným záslužným křížem (druhé třídy smeči) avroce 1944 povýšen na prvního lékaře podtábora Birkenau.

Avonu středu 26. dubna, kdy Mengele psal své ženě radostný dopis osvém vyznamenání, byl zrovna takový obyčejný den. Počasí bylo přesně takové, jaké by člověk od konce dubna ve východní části střední Evropy čekal. Převážně zataženo, se slabým deštěm avšudypřítomnou zimou, která zalézala za nehty. Aten den začínal pro ty, kteří při selekci neskončili rovnou vplynových komorách, tedy vězně nucené kotrocké práci, velmi brzy ráno, pokračoval tvrdou fyzickou prací po mnoho hodin, svelmi špatnými stravovacími ahygienickými podmínkami, často stresty asmalou nadějí na dlouhé přežití. Ti, jimž se podařilo přežít den, měli naději, že přežijí iten další. Amožná že se dočkají ikonce všech těch hrůz, kdo ví.

Soubor pracovních avyhlazovacích táborů vOsvětimi byl osvobozen 27.ledna 1945. Podle různých odhadů bylo vtomto prostoru zmařeno 1,2–1,6 milionu lidských životů. Osvětim se stala symbolem nacistického „konečného řešení židovské otázky“, symbolem nelidskosti, institucionalizovaného násilí agenocidy. Vkontextu 20. století, konkrétně dvou dominantních tváří vražedného zla, nacismu akomunismu, však jde jen ostřípek zcelkové skládačky destrukce.

Století světla astínu

„Pomatenost je ujednotlivců vzácností–
ale uskupin, stran, národů ačasů pravidlem.“

– Fridrich Nietzsche, Mimo dobro azlo

Dvacáté století začínalo optimisticky– vírou, že člověk má konečně zkrocení do té doby nevyzpytatelného světa na dosah. Zdálo se, že vynálezy jsou sto nahradit dřinu autrpení, věda přinese osvícení arozvoj, rozum stanoví pevný řád. Azatímco se elektrické světlo šířilo do měst adomů, skutečně se zdálo, že temnota minulosti mizí. Lidé věřili, že pokrok je synonymem dobra aže století, které začíná, bude stoletím míru, pokroku aprosperity. Na konci 19. apočátku 20. století totiž panovala vEvropě iAmerice téměř náboženská víra vpokrok. Lidé věřili, že technika avěda jsou cestou kdokonalé civilizaci– ksvětu bez hladu, bídy anemocí. Každý nový vynález– telegraf, telefon, elektřina, automobil, letadlo, rentgen, žárovka, stroj na výrobu oceli či vakcína proti vzteklině– byl vnímán jako krok klepšímu, osvícenějšímu lidstvu. Azdálo se, že neexistuje hranice toho, co člověk dokáže rozumem atechnickou dovedností překonat.

Zvlášť silný byl optimismus měšťanské společnosti přelomu století. Vynálezy přinášely komfort, spojovaly vzdálené světy adávaly lidem pocit, že příroda je konečně zkrocena. Konaly se velkolepé světové výstavy– například pařížská vroce 1889, kde se Eiffelova věž stala symbolem lidského génia. Věřilo se, že války jsou věcí minulosti, že vzdělaný atechnicky vyspělý svět si už nebude ubližovat. Pokrok měl být morální stejně jako materiální.

Askutečně– 20. století bylo obdobím bezprecedentního technického avědeckého pokroku, který zásadně proměnil život lidstva. Umělá hnojiva apesticidy umožnily zemědělskou revoluci, jež dramaticky zvýšila produkci potravin apomohla nasytit rychle rostoucí světovou populaci. Rozvoj medicíny přinesl antibiotika, vakcíny, anestezii imoderní chirurgii, čímž prodloužil průměrnou délku života asnížil úmrtnost na dříve smrtelné choroby. Elektrifikace, rozmach automobilismu, letectví apozději ikosmonautiky otevřely nové horizonty mobility apoznání.

Ač se to na první pohled nemusí tak zdát, právě umělá hnojiva představují jeden znejzásadnějších vynálezů 20. století, který změnil tvář zemědělství icelé lidské civilizace. Díky Haberovu–Boschovu procesu, jenž umožnil syntetickou výrobu amoniaku ze vzdušného dusíku, bylo možné poprvé ve velkém měřítku produkovat dusíkatá hnojiva, což dramaticky zvýšilo úrodnost půdy aumožnilo růst výnosů, který by byl bez nich nemyslitelný– lidstvo tak dokázalo uživit miliardy lidí navíc aodvrátit hlad, jenž po staletí decimoval celé regiony. Pesticidy aherbicidy zase omezily ztráty způsobené škůdci aplevely, což přineslo stabilitu potravinových dodávek. Spolu smoderními metodami zavlažování amechanizací zemědělství vznikl systém, který proměnil potraviny vsamozřejmost, nikoli vprivilegium.

Podobnou revoluci přinesla medicína. Objev penicilinu Alexandrem Flemingem vroce 1928 anásledný rozvoj antibiotik znamenaly konec éry, kdy obyčejná infekce mohla zabít. Vakcíny vymýtily choroby, jako byly neštovice, azachránily stovky milionů životů. Rozvoj farmakologie přinesl léky na bolesti, srdeční choroby, duševní onemocnění či cukrovku– tedy na potíže, které dříve znamenaly jistou smrt nebo celoživotní utrpení. Společně spokroky vhygieně, anestezii achirurgii to vedlo kprodloužení života, snížení dětské úmrtnosti azásadní proměně kvality lidské existence. Vširším smyslu tyto objevy umožnily, aby se člověk poprvé vdějinách mohl více věnovat tvoření, vzdělání arozvoji– místo nekonečného boje opřežití.

Digitální revoluce, započatá vynálezem počítače amikroprocesoru, změnila způsob práce, komunikace imyšlení lidí. Objev DNA položil základ moderní genetice abiotechnologiím, které umožnily přesnější léčení išlechtění rostlin. Společně tyto objevy přinesly nebývalou úroveň pohodlí, bezpečí apropojenosti, posílily vzdělanost iindividualitu aukázaly, že lidská tvořivost dokáže měnit svět vmíře dříve nepředstavitelné.

Jenže právě technický rozvoj se stal už velmi brzy po začátku 20. století izárodkem katastrofy.

Když roku 1914 vypukla válka, nikdo si neuměl představit její budoucí rozsah. Stroje, které před ní usnadňovaly životy, se proměnily vnástroje ničení. Kulomety, děla ajedovaté plyny industrializovaly válku vprvní průmyslový proces smrti. Lidé umírali po statisících amilionech azemě, které se považovaly za nositele civilizace, se změnily vnekonečné hřbitovy. První světová válka byla prvním velkým zúčtováním snaivitou aukázala, že technika bez morálky vede kbarbarství– aje vněm mnohem efektivnější než dřív.

Válka odhalila temnou stránku modernity: že každý vynález je dvojsečný. Že rozum avěda zbavené etiky mohou vést nikoli kosvobození, ale ksebezničení. Zideálu pokroku se stal stroj na zabíjení, zprůmyslu válka průmyslová azčlověka– pouhé číslo vnekonečném mechanismu smrti. To, co mělo být triumfem civilizace, se proměnilo vjejí první velké varování.

Řada historiků považuje první adruhou světovou válku za jedinou občanskou válku Evropanů. Jiní spojují druhou světovou válku snásledujícími konflikty čili se studenou válkou amasakry, knimž docházelo vrámci dekolonizace. Navzdory bezpočtu studií paradoxně neexistuje žádný jednotný nebo aspoň široce sdílený výklad počátku všech počátků neboli příčin první světové války. Můžeme však sjistotou tvrdit, že (mocenská) paranoia vní sehrála jednu zhlavních rolí.2 Spolu se spletitým soupeřením evropských mocností okolonie avliv, vyhroceným nacionalismem, vojenskými aliancemi azbrojením. Především německé vojenské kruhy se připravovaly na preventivní válku adá se říct, že sjistým zadostiučiněním přijaly záminku sarajevského atentátu arakouské „odvety“ jako onu dlouho očekávanou iniciační roznětku kválce, která je skrze jejich iniciativu aočekávaný bleskový průběh dovede kvítězství nad evropskými rivaly. Realita ale ukázala jiný scénář anamísto krátké vítězné války se proměnila ve vleklý akrvavý celosvětový konflikt, který jeho strůjcům přinesl zkázu.

Se starým světem odcházely istaré hodnoty, které se zdály tak strašně svazující anemoderní. Zakotvení hodnot vzastaralém avyčichlémBožím řádu se proměnilo vmetafyzické bezdomoví člověka, svět ztratil transcendentní orientaci, aproto byl nucen znovu objevovat etiku zvlastního nitra, bez opory vdogmatech. Abyly to nové, radikálně revoluční ideologie, které poskytovaly odpovědi, ale nejen je– dávaly ismysl avíru vto, že se na jejich základě podaří vybudovat lepší svět.

Po Velké válce, které se ještě neříkalo první světová, se svět ocitl vtroskách. Rozpadla se staletá impéria, vznikly nové státy, ale naděje na klid amír se brzy ukázala více než křehká. Hospodářská krize spolu sponížením poražených vytvořily živnou půdu pro zmatek achaos apozději pro nové modly, především pro vyhrocený nacionalismus či radikální ideologie, vnichž lidé, unavení všemi těmi zmatky aproměnami světa, hledali alespoň zdání jistoty. Anašli je ve vůdcích, kteří slibovali jistotu, sílu asměr.

Nacismus ikomunismus vyrůstaly ztéže potřeby– dát chaosu řád, strachu smysl abezmocným nepřítele. Tyto ideologie se staly novým náboženstvím moderní doby. Astejně jako stará náboženství měly své svaté isvé kacíře, své obřady isvé oběti. Přesto byly od počátku pouhou utopií– jak se brzy ukázalo nejen antidemokratickou aantiliberální, ale záhy ivelmi vražednou. Jak Stalinovy, tak Hitlerovy plány při střetu srealitou změnily směr khromadnému vyvražďování nejdříve vnitřních odpůrců anepřátel apoté celých zástupů obětních beránků.

Vjednom idruhém případě zlo přestalo být osobní vinou– stalo se institucionalizovaným systémem, který dokázal proměnit obyčejné lidi vpouhé součástky smrtícího mechanismu či vjeho oběti. Aještě než zazněly výstřely druhé světové války, nejsmrtonosnějšího konfliktu vdějinách, ve stalinském Sovětském svazu umíraly miliony lidí vdůsledku organizovaných hladomorů amasových poprav následujících po politických čistkách.

Rok 1939 otevřel kapitolu, která změnila vše. Druhá světová válka jako by znamenala úplný rozpad civilizace. Evropa se stala laboratoří nepoznaného rozsahu smrti. Koncentrační tábory, plynové komory, masové popravy, hladomory– to všechno se odehrávalo spřesností účetních knih. Alidé, kteří přes den zavírali dveře plynových komor, si večer sedali ke stolu se svými dětmi.

Současně na východě Sovětský svaz inadále provozoval svůj vlastní systém teroru– gulagy, čistky, popravy. Miliony životů byly zničeny ve jménu idejí, které měly– alespoň verbálně– přinést ráj na zemi.

Technika, tenhle opěvovaný symbol pokroku, se stala inástrojem apokalypsy. Letadla, tanky, chemie, průmyslové linky– všechno bylo podřízeno smrti, až nakonec vroce 1945 svět poznal ijejí novou, absolutní podobu: jadernou bombu. Hirošima aNagasaki se staly symbolem absolutní hranice destrukce, za níž už nelze mluvit ovítězství, ale jen opřežití.

Když válka skončila, otřesení lidé doufali, že dějiny se poučily. Jenže dějiny se nikdy neučí– opakují se, jen vjiných kulisách. Svět se rozdělil na dva tábory azačala studená válka. Na jedné straně stálo otřesené přesvědčení osvobodě, na druhé utopická víra vrovnost– amezi nimi ležel oceán strachu. Zatímco Západ rozvíjel konzumní kulturu, Východ upadal do nové formy totality. Gulagy nezmizely, pouze se staly méně viditelnými. VAsii umíraly miliony lidí vMaově Číně avKambodži se země proměnila vpole prolitá krví aposetá kostmi.

Vtéto době se zlo už proměnilo azískalo subtilnější podobu– byrokratickou, mediální, ideologicky sterilní. Tichá poslušnost jako by se stala normou.

Apak přišel rok 1989. Berlínská zeď padla, Sovětský svaz se rozpadl asvět znovu uvěřil, že zlo bylo poraženo. Mluvilo se o„konci dějin“, ovítězství svobody, demokracie arozumu. Lidé věřili, že se lidstvo konečně poučilo, že totalita, násilí aideologie patří minulosti aže svět směřuje kjednotné, mírové aprosperující budoucnosti. Západní hodnoty se zdály univerzální– volný trh, lidská práva, globalizace, internet atechnický pokrok měly propojit národy, odstranit chudobu avytvořit planetu, kde budou mít všichni stejnou šanci.

Euforie byla hluboká, ale krátká. Místo očekávaného „věku rozumu“ přišla éra nových nerovností, nacionalismu ainformačního chaosu. Globalizace sice přinesla růst abohatství, ale také vykořenění aztrátu jistot. Internet, zrozený jako nástroj svobody, se stal prostorem manipulace apolarizace. Války nezmizely, jen se proměnily– zfront do sítí, zarmád do algoritmů. Naděje zroku 1989 se rozplynula vpoznání, že dějiny nekončí– jen mění podobu. Že ani po všech katastrofách 20. století člověk stále nedokáže zkrotit své vlastní vynálezy ani své vlastní démony.

Války vJugoslávii, genocida ve Rwandě, konflikty vČečensku či na Blízkém východě ukázaly, že zlo nikdy nezmizelo– jen změnilo tvář ajazyk. Místo ideologie se naučilo používat víru, nacionalismus, mocenské zájmy. Už nepotřebovalo diktátora, stačila masa lidí, kteří uvěřili, že jednají správně.

Avyhrocený nacionalismus, jak podotýká italský psychoanalytik Luigi Zola3, „coby hnutí politické způsobuje válku. Tradiční války se kdysi vedly ve jménu panovníka či jiných významných osob. Vnacionalismu naopak dostaly za úkol posunout hranice, aby byli do státu zahrnuti inespravedlivě odloučení ‚pokrevní bratři‘. Vykoupení, kněmuž vede, je často diskutabilní ageneruje další konflikty. Snahy ojejich definitivní vyřešení– ato je další společný rys sparanoií– mohou vést ke sklouzávání po šikmé ploše: krok za krokem, nicméně kontinuálně, se začíná zohledňovat možnost vyhnání celých národů (etnická čistka) anakonec igenocidy“.

Dvacáté století nebylo jen stoletím diktátorů akatů– bylo také stoletím zásadního pokroku ahrdinů. Ne těch, kteří veleli armádám, ale těch, kteří dokázali zůstat lidmi vnelidských dobách. Bylo to století obyčejných lidí, kteří se včasech strachu odvážili říct „ne“. Irena Sendlerová riskovala život, když vokupované Varšavě zachraňovala židovské děti zghetta aukrývala je vpolských rodinách. August Landmesser zase odmítl zvednout ruku knacistickému pozdravu– ne zpolitického přesvědčení, ale zlásky kžidovské ženě, kterou režim považoval za nečistou. Sophie Schollová ajejí přátelé zodbojové skupiny Bílá růže rozdávali letáky proti Hitlerovi svědomím, že za to zaplatí životem. Také střední Evropa měla své hrdiny– Jana Palacha, který se upálil, aby probudil svědomí národa, anebo například Václava Havla, který zvězení abezmoci dokázal přetavit pravdu vmorální sílu. Tito lidé nechtěli slávu ani moc. Jejich síla spočívala vprosté, ale neústupné víře, že ijednotlivec má odpovědnost– že pravda asvědomí nejsou prázdná slova, ale závazek. Dvacáté století tak paradoxně ukázalo, že právě tam, kde se svět propadl do temnoty, se nejjasněji rozzářilo světlo lidskosti. Hrdinství těchto lidí nebylo výjimečné proto, že by byli nadlidé– ale proto, že zůstali lidmi, když to bylo nejtěžší.

Na konci století, které začalo vírou vpokrok, stojí člověk snejvětší technologickou mocí vdějinách– ataké snejvětší morální nejistotou. Umí létat do vesmíru, léčit smrtelné choroby, komunikovat vokamžiku scelým světem. Ale zároveň ztrácí schopnost rozlišovat pravdu od lži. Vdobě, kdy měl rozum definitivně zvítězit nad pověrami, se vtíravě vrací antivěda spolu siracionalitou– asnimi víra vjednoduchá řešení, charismatické vůdce, ve spiknutí asamozřejmě vnepřátele, které je třeba nenávidět.

Populismus adezinformace zaplnily prostor, který měl patřit svobodné diskusi. Internet, kdysi oslavovaný jako nástroj poznání asvobody, se stal zrcadlem lidských slabostí: strachu, hněvu atouhy po potvrzení vlastních předsudků. Fakta se proměnila vnázory, pravda votázku volby, autority vterče podezření. Člověk, který kdysi snil oovládnutí světa, zjišťuje, že ztrácí vládu nad sebou samým. Aže největší hrozbou už není válka mezi státy, ale rozklad schopnosti rozumět světu ajeden druhému.

Dvacáté století tak zůstává varováním. Je to století, kdy se lidé stali bohy ikaty. Století, které vynalezlo antibiotika iplynové komory, atom iinternet, gulag iVšeobecnou deklaraci lidských práv. Století, vněmž se lidská duše zrcadlí vcelé své kráse ihrůze. „Čas vrahů“– to není jen pojmenování epochy minulosti. Je to metafora, protože zlo nikdy nepřichází jako cizí síla anení omezeno včase. Rodí se včlověku, který se rozhodne nevidět vsobě nebo vtěch druhých to podstatné.

Aprávě proto je nutné znovu aznovu se dívat– ido tváře těch, onichž by bylo pohodlnější mlčet. Do tváří obětí. Ado tváří jejich vrahů.

Století totalitarismu avražedných ideologií

„To je jistě hlavní problém dvacátého století: je přípustné pouze plnit rozkazy asvěřit své svědomí do rukou někoho jiného? Může člověk obejít se bez vlastních představ odobru azlu aodvozovat je pouze ztištěných pokynů aústních rozkazů svých nadřízených? Přísahy! Tyto slavnostní sliby, vyslovené schvěním vhlase aurčené kobraně lidí před pachateli zla: podívejte se, jak snadno mohou být zneužity ve prospěch pachatelů zla aproti lidem!“

– Alexandr Solženicyn, Souostroví Gulag

„Ideologie, které stojí za tragédií komunismu anacismu, jsou výstižně shrnuty jako vize nadřazené elity, jejíž utopické cíle posvěcují ty nejbarbarštější metody– upírání práva na život těm, kteří jsou definováni jako ‚degenerovaní paraziti apredátoři‘, aúmyslné dehumanizování obětí.“

– Vladimir Tismăneanu

Evropské 20. století poznalo především dvě tváře totalitárního vražedného zla vEvropě– nacismus akomunismus. Dopočítat se všech obětí těchto ideologií dnes není možné– odhady se různí vzávislosti na metodologii, zdrojích azahrnutých kategoriích obětí (například přímé vraždy, hladomory, pracovní tábory, oběti válečných konfliktů atd.), jde však bezesporu ovysoké desítky milionů.

Jak komunisté, tak nacisté pohrdali jednotlivcem, lidskými právy isvobodou, pěstovali kult osobnosti auctívali své vůdce, kteří zosobňovali „pravdu“, vraždy ospravedlňovali ideou vyššího dobra, ničili tradiční struktury společnosti, rodiny, církev, vzdělání, kulturu, avytvářeli atmosféru strachu, udavačství akonformity. Každá ztěchto ideologií po svém slibovala spásu lidstvu, ale přinesly utrpení, zdecimované národy, rozvrácené společnosti adesítky milionů zničených životů.

Obě tyto ideologie vyrostly zvíry, že člověka lze přetvořit, že dějiny mají jediný správný směr aže účel světí prostředky. Nacismus postavil na piedestal rasismus, zejména antisemitismus, aextrémní nacionalismus, komunismus stavěl na ekonomické beztřídní utopii, ale vjádru obou stála stejná posedlost mocí, paranoidní psychopatie jejich vůdců, stejná neúcta kjednotlivci astejná ochota obětovat miliony bezejmenných lidí pro „vyšší cíl“.

Společného toho však měly více, jak konstatuje francouzský filozof apolitolog Raymond Aron4, když vyjmenovává pět hlavních znaků totalitarismu: Jedna strana má monopol na politickou činnost. Státní ideologie je podporovaná vládnoucí stranou, které je přiznán status jediné autority. Státní informační monopol kontroluje masmédia za účelem šíření oficiální pravdy. Státem kontrolovaná ekonomika řídí hlavní ekonomické subjekty. Existuje ideologický teror, který proměňuje ekonomické nebo profesní činy vtrestné činy, přičemž pachatelé jsou vystaveni trestnímu stíhání aideologické perzekuci.

Nejdůležitějším bodem ale je, že oba režimy (radikální leninismus/stalinismus anacismus) byly genocidní. Analytické rozdíly mezi nimi jsou jistě důležité, ale společný rys vpodobě naprostého opovrhování buržoazním právním státem, lidskými právy auniverzalitou lidstva bez ohledu na falešné rasové atřídní rozdíly je nepochybný. Leninismus anacismus obsahovaly všechny politické aideologické ingredience totalitního řádu– stranický monopol na moc, ideologickou uniformitu, cenzuru, démonizaci „nepřítele lidu“, mentalitu obléhané pevnosti, teror tajné policie, koncentrační tábory aneméně důležitou posedlost formováním „nového člověka“.5

Nacistické Německo proměnilo průmyslovou sílu avědeckou racionalitu vmašinérii genocidy, která zlidí dělala čísla apopel. Komunistické režimy, od Stalinova SSSR po Maovu Čínu, zneužily ideál rovnosti kvybudování totalitních států založených na strachu, udávání alži. Mezi oběma systémy se svíral svět– rozdělený železnou oponou, zrazený vlastními sny opokroku. Dvacáté století tak ukázalo, že největší zločiny nevznikají zbarbarství, ale zidejí, které ztratily lidskost.

Bolševická revoluce

Dějiny 20. století začínají explozí– Velkou válkou, která zničila starý svět. Ale první skutečné otřesy přišly ještě dřív, než utichly zbraně první světové války. Zrodily se na východě Evropy, vzemi, která byla na první pohled příliš slabá, roztříštěná achudá, než aby mohla změnit běh světa, apřesto se právě vcarském Rusku zrodil fenomén, který zasáhl aovlivnil celé 20. století: bolševická revoluce. Na počátku 20. století bylo Rusko obrovskou, ale zaostalou říší, vládlo mu autokratické samoděržaví, vněmž jeden člověk– car– ztělesňoval neomezenou moc. Pod povrchem však vřela nespokojenost daná nevolnickou minulostí, bídou rolníků, vykořisťováním dělníků vrychle rostoucích městech aneschopností režimu reagovat na moderní dobu. První světová válka tento křehký systém dorazila.

Když vlétě 1914 vypukla první světová válka, carské Rusko do ní vstoupilo jako součást Trojdohody na straně Francie aVelké Británie proti Ústředním mocnostem Německu, Rakousku-Uhersku ajejich spojencům. Válečné útrapy vyvolaly vRusku napětí, jež počátkem roku 1917 vyústilo vÚnorovou revoluci, která svrhla monarchii, ale nedokázala ukončit válku, hlavní příčinu nespokojenosti obyvatel. Miliony mrtvých, hlad, zima, kolabující zásobování. Na frontě vojáci hynuli pro cíle, kterým už nevěřili, zatímco doma jejich rodiny umíraly hladem. Země se rozpadala– ne zvenčí, ale zevnitř. Akdyž se rozpadá řád, ztrácí smysl iposlušnost.

Vúnoru 1917 vypukly vPetrohradě masové demonstrace. Nešlo ospiknutí, ale ospontánní vzpouru– kženským pochodům za chléb se přidali dělníci anakonec ivojáci. Car Mikuláš II. abdikoval– atím se zhroutil systém, který držel Rusko po staletí. Moc převzala prozatímní vláda, jež slibovala svobodu, volby areformy. Ale zemi nedokázala nabídnout to, co lidé chtěli nejvíc: konec války, půdu pro rolníky akonec hladomoru. Válka pokračovala, hlad sílil, chaos se prohluboval. Aprávě vtomto vakuu, vokamžiku, kdy se zklamání proměnilo vzoufalství, vstoupil na scénu Vladimir Iljič Lenin.

Zrod nacismu

Když se národ ocitne ve stavu kolektivní frustrace, hledá viníka. Akdyž ho nenajde, vytvoří si ho.

Teror