Přeložila Hana Petráková

Third Girl

Copyright © 1966 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie

Signature and the AC Monogram Logo are registered

trade marks of Agatha Christie Limited

in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2026.

Translation entitled TŘETÍ DÍVKA

Copyright © 2026 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Cover design by Richard L. Aquan

Cover illustration by Stephen Millership/Central Illustration Agency

ISBN 978-80-284-0479-6

Věnováno Noře Blackborowové

PRVNÍ KAPITOLA

Hercule Poirot seděl u jídelního stolu a chystal se snídat. Po pravé ruce měl šálek horké čokolády, z níž se kouřilo. Vždycky byl na sladké. Vedle čokolády ležela k zakousnutí brioška. Ta se k čokoládě hodí. Poirot spokojeně přikývl. Tato brioška pocházela ze čtvrtého podniku, který zkusil. Šlo o dánské pâtisserie, které rozhodně převyšovalo nedaleké takzvané francouzské pekařství. O tom se nedalo říct nic jiného, než že to byl podvod.

Co se chuťových zážitků týče, byl spokojený. V žaludku měl jako v pokojíčku. I jeho mysl spočívala v klidu. Možná až moc. Dokončil své opus magnum, analýzu největších autorů detektivek. Odvážil se pohovořit kriticky o Edgaru Allanu Poeovi, Wilkiemu Collinsovi vyčetl nedostatek systematičnosti a řádu v jeho romantických výlevech a do nebes vychválil dva prakticky neznámé americké spisovatele. Nejrůznějšími způsoby vzdal čest těm, kteří si to zasloužili, a striktně ji odepřel jiným, kteří na ni podle jeho mínění neměli nárok. Sledoval dílo během tisku, zhodnotil výsledek a až na neuvěřitelné množství tiskových chyb neměl, co by mu vytknul. Jeho literárního dílo ho skutečně potěšilo, stejně jako ho těšilo číst to obrovské množství detektivních příběhů. S gustem si znechuceně odfrkl pokaždé, když odhazoval na zem nekvalitní kus, ale nikdy ho nezapomněl zase zvednout a pořádkumilovně odložit do koše na papír. Na druhou stranu, zasloužila-li si kniha ocenění, což se stalo málokdy, s nemenším potěšením uznale pokýval hlavou.

A teď? Příjemně si po té intelektuálně vyčerpávající práci odpočinul, ale člověk nemůže odpočívat donekonečna. Musí se pohnout dál. Naneštěstí však neměl žádný nápad, kam by to mělo být. Snad směrem k nějaké další literární práci? Pravděpodobně ne. Dokončit dobře svůj úkol a už se k němu nevracet. To byla jeho zásada. Po pravdě řečeno se teď právě nudil. Ta vyčerpávající duševní aktivita, které poslední dobou holdoval, byla prostě přes míru. Získal nevhodné návyky, byl neklidný…

Zpropadeně! Zavrtěl hlavou a znovu upil trochu čokolády.

Otevřely se dveře a vešel sluha George, vyznačující se vybranými způsoby. Uctivě a poněkud omluvně zakašlal a zamumlal: „Ehm,“ odmlčel se, „přišla za vámi… jakási mladá dáma.“

Poirot se na něj překvapeně a maličko rozladěně zadíval.

„Touto dobou návštěvy nepřijímám,“ prohlásil káravě.

„Ne, pane,“ souhlasil George.

Pán a jeho sluha se na sebe podívali. Jejich konverzace občas vázla. Tónem hlasu, narážkou nebo volbou slov se George snažil naznačit, že pokud by mu byla položena vhodná otázka, bylo by možné dozvědět se víc. Poirot se zamyslel nad tím, jak by asi v tomto případě taková otázka měla znít.

„Je tato dáma pohledná? Tato mladá dáma?“ optal se opatrně.

„Podle mého názoru ne, pane, ale proti gustu…“

Poirot o jeho odpovědi uvažoval. Uvědomil si, že George maličko zaváhal před spojením: mladá dáma. George měl cit pro společenské otázky. Nebyl si jistý společenským postavením návštěvnice, ale bylo jasné, že o ní má své pochybnosti.

„Domníváte se, že se jedná spíš o mladou dámu než, řekněme, o mladého člověka?“

„Řekl bych, že ano, pane, i když se to dnes nedá vždycky přesně poznat.“ Bylo znát, že George tuto skutečnost vnímá jako politováníhodnou.

„Uvedla důvod, kvůli kterému mě chce vidět?“

„Řekla…,“ spustil George poněkud váhavě, jako by se za ta slova předem omlouval, „že se s vámi potřebuje poradit, protože možná spáchala vraždu.“

Hercule Poirot na něj upřel soustředěný pohled. Povytáhl obočí. „Možná spáchala vraždu? Ona to neví jistě?“

„Tak to řekla, pane.“

„Neuspokojivá, ale dejme tomu zajímavá informace,“ prohlásil Poirot.

„Mohlo by jít… o vtip, pane,“ poznamenal George nepřesvědčivě.

„Předpokládám, že možné je cokoli,“ připustil Poirot, „ale těžko si představit…“ Zvedl šálek s čokoládou. „Uveďte ji za pět minut.“

„Ano, pane,“ řekl George a odešel.

Poirot dopil zbytek čokolády, odsunul šálek a vstal. Popošel ke krbu a v zrcadle nad ním si pečlivě upravil knírek. Když byl spokojen, vrátil se ke stolu a očekával příchod návštěvy. Nebyl si jistý, kdo se před ním objeví…

Tak trochu doufal, že dáma bude alespoň částečně splňovat jeho představu přitažlivé ženy. Možná nějaká kráska v nesnázích, napadlo ho. Když se však George znovu objevil a uvedl návštěvnici, byl zklamaný. V duchu zavrtěl hlavou a povzdechl si. O kráse nemohla být řeč a o viditelných nesnázích taky ne. Zaznamenal pouze mírný zmatek.

„Pch!“ pomyslel si Poirot znechuceně. „To se sebou tyhle dnešní mladé dívky nemůžou něco udělat? Kdyby se hezky namalovala, oblékla si přitažlivé šaty, nechala se učesat u dobrého kadeřníka, pak by snad bylo příjemné se na ni podívat. Ale takhle!“

Návštěvnici bylo něco přes dvacet, měla dlouhé rozcuchané vlasy neurčité barvy, které jí spadaly přes ramena. Z velkých zelenomodrých očí nevyzařovalo nic než prázdný pohled. Na sobě měla pravděpodobně oblíbenou módu současné mladé generace. Vysoké černé kožené holínky, bílé vlněné punčochy, o jejichž čistotě nebyl přesvědčený, příliš krátkou sukni a dlouhý volný svetr ze silné vlny. Kohokoli v Poirotově věku by napadlo jediné – ponořit to děvče co nejdřív do vany. Podobná myšlenka ho velmi často napadala, když šel po ulici. Potkával stovky takových dívek a všechny vypadaly ušmudlaně. A tohle děvče přitom kupodivu působilo dojmem, že ho právě někdo vytáhl z řeky. Možná ty dívky nebyly ve skutečnosti špinavé. Jen si dávaly velmi záležet na tom, aby tak vypadaly.

Zdvořile vstal, potřásl si se slečnou ruku a nabídl jí židli.

„Chtěla jste se mnou mluvit, mademoiselle? Posaďte se prosím.“

„Ach,“ vydechla dívka trochu přiškrceným hlasem a upřeně ho pozorovala.

„Eh bien?“ řekl Poirot.

Zaváhala. „Já… myslím, že raději postojím.“ Stále si ho prohlížela doširoka rozevřenýma očima.

„Jak si přejete.“ Poirot se vrátil ke své židli a podíval se na ni. Vyčkával. Dívka přešlápla, zadívala se na svoje nohy a pak znovu na Poirota.

„Vy… vy jste Hercule Poirot?“

„Zajisté. Co pro vás můžu udělat?“

„Ach, no, to je těžké. Chci říct…“

Poirot cítil, že by měl dívce trochu pomoct. „Můj sluha mi řekl, že se se mnou potřebujete poradit, protože si myslíte, že jste možná někoho zavraždila. Je to tak?“

Dívka přikývla. „Ano.“

„V případě vraždy není možné o věci pochybovat. Musíte sama vědět, jestli jste spáchala vraždu, nebo ne.“

„No, nevím, jak bych to řekla. Vlastně…“

„Tak pojďte,“ řekl vlídně Poirot. „Posaďte se, uvolněte se a povězte mi o tom.“

„Já asi nemůžu…, panebože, jak bych to řekla… To je tak těžké. Já… já jsem si to rozmyslela. Nechci, aby to vypadalo nezdvořile, ale raději půjdu.“

„Ale no tak, vzchopte se.“

„Ne. Nemůžu. Myslela jsem, že za vámi přijdu a… a zeptám se vás, co mám dělat, ale nemůžu. Všechno je jinak, než jsem si…“

„Než jste si představovala?“

„Strašně se omlouvám a opravdu nechci být nezdvořilá, ale…“

Zhluboka si povzdechla, podívala se na Poirota, pak se podívala stranou a zničehonic vyhrkla: „Jste strašně starý. Nikdo mi neřekl, že jste tak starý. Opravdu nechci být nezdvořilá, ale je to tak. Jste hrozně starý. Je mi to opravdu moc líto.“

Zprudka se otočila a vypotácela se z místnosti. Připomínala můru, která se motá ve světle lampy.

Poirot zůstal stát s pootevřenými ústy a pak uslyšel, jak bouchly vchodové dveře.

„Nom d’un nom d’un nom…,“ zvolal.

DRUHÁ KAPITOLA

Telefon se rozezněl.

Zdálo se, jako by si toho Hercule Poirot vůbec nevšiml.

Přístroj nepřestával naléhavě a vytrvale vyzvánět.

Vešel George, vrhl na Poirota tázavý pohled a vykročil směrem k telefonu.

Poirot ho pohybem ruky zarazil.

„Nechte to,“ řekl.

George poslechl a odešel. Přístroj stále zvonil. Pronikavý, rozčilující hluk nebral konce. Najednou přestal. Po minutě však spustil nanovo.

„Ach, sapristi! To musí být nějaká žena! Nepochybně žena.“

Povzdechl si, vstal a popošel k přístroji.

Zvedl sluchátko. „Haló.“

„Jste… je to pan Poirot?“

„Osobně.“

„Tady Oliverová. Váš hlas zní dneska nějak jinak. Hned jsem vás nepoznala.“

„Bonjour, madame, doufám, že se máte dobře.“

„Ale ano, jsem v pořádku.“ Hlas Ariadne Oliverové zněl vesele jako obvykle. Věhlasná autorka detektivek a Hercule Poirot byli dobří přátelé.

„Na telefonát je trochu brzo, ale ráda bych vás o něco požádala.“

„Ano?“

„Náš Klub autorů detektivek se sejde na výroční večeři. Nemohl byste také přijít jako host a pronést letošní slavnostní řeč? Bylo by to od vás velice laskavé.“

„Kdy se to koná?“

„Příští měsíc, dvacátého třetího.“

Poirot si do sluchátka zhluboka povzdechl.

„Jsem – bohužel – příliš starý.“

„Příliš starý? Co tím u všech všudy myslíte? Vy vůbec nejste starý.“

„Máte ten dojem?“

„Samozřejmě. Budete skvělý. Můžete nám vyprávět spoustu báječných historek o skutečných zločinech.“

„A kdo to bude chtít poslouchat?“

„Všichni. Děje se něco, Poirote? Co se stalo? Zníte rozladěně.“

„Ano, jsem rozladěný. Kdosi se dotkl…, ale na tom nezáleží.“

„Ne ne, povězte mi o tom.“

„Proč bych se měl rozčilovat?“

„Jen se rozčilujte. Přijďte ke mně a všechno mi povíte. Kdy přijdete? Dneska odpoledne. Přijďte dneska na čaj.“

„Odpolední čaj. Ten já nepiju.“

„Tak si můžete dát kávu.“

„Tou dobou si většinou kávu nedávám.“

„Tak čokoládu? Se šlehačkou? Anebo bylinkový čaj? Vy popíjíte bylinky moc rád. Nebo limonádu, oranžádu? Nebo byste si raději dal kávu bez kofeinu, jestli ji seženu…“

„Ah, non, par example! To je ohavnost.“

„Vy přece milujete ty sirupy. Teď mě napadá, že mám doma půl lahve Ribeny.“

„Co je to Ribena?“

„Sirup z černého rybízu.“

„Všechna čest, madame! Oceňuji vaši snahu a dojímá mě vaše starostlivost. Rád si odpoledne dám šálek čokolády.“

„Dobrá. A pak mi povíte, co vás tak rozrušilo.“

Zavěsila.

Poirot se zamyslel. Potom vytočil číslo. Po chvíli řekl: „To je pan Goby? Tady Hercule Poirot. Máte momentálně hodně napilno?“

„Průměrně,“ odpověděl Goby. „Průměrně až dost. Nicméně abych vám vyhověl, pane Poirote, pokud máte naspěch – což vy obvykle máte –, nemohu popřít, že by moji mladší kolegové nedokázali zvládnout všechno, co je právě potřeba. Dobré lidi samozřejmě dneska neseženete tak snadno jako dřív. Ti dnešní mladíci si o sobě moc myslí. Mají dojem, že všechno vědí ještě dřív, než se začnou cokoli učit. Ale což! Člověk nemůže očekávat, že mladí budou mít zkušenosti ostřílených mazáků. S radostí vám pomůžu, pane Poirote. Možná bych na ten případ mohl uvolnit pár slušnějších chlapců. Půjde nejspíš jako obvykle o shromažďování informací, ne?“

Poirot podrobně panu Gobymu vysvětloval, co přesně potřebuje. Detektiv poslouchal a přikyvoval. Když byl Poirot s panem Gobym hotov, zavolal do Scotland Yardu, kde se mu po nějaké době podařilo dostat na linku svého přítele, který ho vyslechl a odpověděl:

„Vy toho nechcete zrovna málo, Poirote, což? Nějaká vražda, nikdo neví kde. Čas, místo i oběť neznámé. Jako bychom se honili za chimérou, příteli.“ Cosi zabručel a dodal nespokojeně: „Zdá se, že vlastně nevíte vůbec nic!“

V 16.15 seděl Poirot v salonku paní Oliverové a vděčně usrkával z velkého šálku horkou čokoládu ozdobenou napěněnou šlehačkou. Hostitelka mu ji naservírovala na malý stoleček, aby ji měl po ruce. Přidala ještě dezertní talířek se spoustou langue de chats.

„Chère madame, vy jste velice laskavá.“ S mírným překvapením pozoroval přes okraj svého šálku účes paní Oliverové a také si prohlížel nové tapety. Obojí ještě nikdy neviděl. Když se naposledy setkal s paní Oliverovou, měla nenápadný, střízlivý účes. Nyní se jí kolem hlavy vlnilo množství kudrlinek a loken, které byly uspořádané do složitého účesu. Měl jisté podezření, že tato bohatost není úplně přirozená. V duchu si představoval, kolik umělých kadeří by se mohlo nečekaně od účesu oddělit, kdyby se paní Oliverová najednou rozvášnila, jak mívala ve zvyku. A co se týče tapet…

„Tyhle třešně – ty jsou nové?“ mávl kávovou lžičkou. Připadal si trochu jako v třešňovém sadu.

„Myslíte, že jich je moc?“ zeptala se paní Oliverová. „U tapet je těžké dopředu odhadnout, jak budou vypadat na stěně. Myslíte, že ty předchozí byly lepší?“

Poirot se zamyslel, zatápal v paměti a vybavil si spoustu pestře zbarvených tropických ptáků v pralese. Chtělo se mu říct, že to vyjde nastejno, ale ovládl se.

„A teď mi prozraďte,“ řekla paní Oliverová, když její host konečně odložil šálek, s uspokojením se pohodlně opřel v křesle a otřel si zbytky šlehačky z knírku, „co má tohle všechno znamenat.“

„Je to velice prosté. Dnes ráno mě navštívila mladá dívka. Navrhl jsem, aby si domluvila schůzku na určitou hodinu. Člověk má přeci svůj program, jak nepochybně chápete. Vzkázala mi, že se mnou potřebuje mluvit okamžitě, protože si myslí, že spáchala vraždu.“

„To je ale zvláštní prohlášení. Copak ona to nevěděla?“

„Přesně tak! C’est inouï! A tak jsem požádal George, aby ji uvedl. Přišla a zůstala stát! Odmítla se posadit. Stála a upřeně si mě prohlížela. Připadala mi přihlouplá. Pokusil jsem se ji povzbudit, ale ona najednou prohlásila, že si to rozmyslela. Že nechce být nezdvořilá – co byste tomu řekla? –, ale že jsem příliš starý…“

Paní Oliverová si okamžitě pospíšila, aby ho uklidnila. „Děvčata jsou prostě taková. Komu bylo třicet, je pro ně hnedle před smrtí. Musíte si uvědomit, že vůbec nic nechápou.“

„Zranilo mě to,“ přiznal Hercule Poirot.

„Z toho bych si hlavu nedělala, být vámi. Je to samozřejmě dost neslušné.“

„Na tom nezáleží a ani nejde tak o moje city. Já si dělám starosti. Ano, dělám si starosti.“

„Být vámi, pustila bych to z hlavy,“ poradila mu s klidem paní Oliverová.

„Vy mi nerozumíte. Já mám starost o tu dívku. Přišla mě požádat o pomoc. Pak zjistila, že jsem příliš starý. Příliš starý, než abych jí dokázat pomoct. Pochopitelně se mýlila, to je nad slunce jasné, a pak prostě utekla. Já vám ale říkám, že to děvče potřebuje pomoc.“

„Nemyslím si, že by ji opravdu potřebovala,“ uklidňovala ho paní Oliverová. „Děvčata dokážou nadělat spoustu cavyků.“

„Ne. Nemáte pravdu. Ona potřebuje pomoc.“

„Nemyslíte si, že doopravdy spáchala vraždu, že ne?“

„A proč ne? Prohlásila, že ji spáchala.“

„Ano, ale…“ Paní Oliverová se zarazila. „Řekla, že ji možná spáchala,“ uvažovala nahlas, „ale co tím asi tak mínila?“

„Přesně tak. Nedává to smysl.“

„Koho zabila nebo o kom si myslela, že ho zabila?“

Poirot pokrčil rameny.

„A proč někoho zabila?“

Poirot znovu pokrčil rameny.

„Mohlo samozřejmě dojít k čemukoli.“ Paní Oliverová popustila uzdu své rozbujelé představivosti a vmžiku se jí v očích zajiskřilo. „Možná přejela někoho autem a nezastavila. Možná ji poblíž útesu napadl muž, ona se s ním potýkala a nakonec se jí podařilo ho shodit dolů. Taky mohla někomu omylem podat nesprávný lék. Nebo se zúčastnila nějakého drogového večírku a poprala se s někým. Mohla zjistit, že někoho zapíchla. Nebo…“

„Assez, madame, assez!“

Paní Oliverová však nebyla k zastavení.

„Mohla pracovat jako sestra na operačním sále a podat nesprávnou anestezii nebo…“ Zarazila se, protože najednou zatoužila po určitějších informacích „Jak vypadala?“

Poirot se zamyslel.

„Jako Ofélie, která postrádá jakoukoli fyzickou přitažlivost.“

„Ach bože,“ vydechla paní Oliverová. „Mám ji úplně před očima. Velice podivné.“

„Vidím to tak, že není dostatečně způsobilá,“ prohlásil Poirot. „Že si nedokáže poradit s těžkostmi života. Patří k lidem, kteří neumějí předvídat blížící se nebezpečí. K lidem, které si někdo vyhlédne za oběť, protože se na to hodí.“

Jenže paní Oliverová ho neposlouchala. Sevřela prsty obou rukou bohaté kudrny gestem, které Poirot už znal.

„Počkat,“ vykřikla téměř hystericky. „Počkat!“

Poirot vyčkal se zdviženým obočím.

„Neřekl jste mi její jméno,“ upozornila ho paní Oliverová.

„Nepředstavila se mi. Souhlasím s vámi, že je to smůla.“

„Moment!“ úpěnlivě žádala paní Oliverová se stejnou naléhavostí. Uvolnila stisk rukou a zhluboka si povzdechla. Z účesu se jí uvolnilo několik pramenů a sklouzly jí na ramena a ta nejskvostnější lokna se oddělila úplně a spadla na podlahu. Poirot ji zvedl a diskrétně ji odložil na stolek.

„Takže,“ prohlásila paní Oliverová podivuhodně zklidněným tónem. Zastrčila si pár sponek do vlasů, přemýšlela a přitom pokyvovala hlavou. „Kdo té dívce o vás pověděl, pane Poirote?“

„Pokud vím, tak nikdo. Přirozeně o mně už slyšela, o tom není pochyb.“

Paní Oliverová si pomyslela, že slovo „přirozeně“ tady tak docela nesedí. Spíš si Poirot přirozeně myslel, že ho všichni znají. Ve skutečnosti by se však spousta lidí, a zvlášť mladých, na vás zadívala prázdným pohledem, kdybyste se o Poirotovi zmínili. „Jak mu to jenom říct,“ přemýšlela paní Oliverová, „abych se nedotkla jeho citů?“

„Myslím, že nemáte pravdu,“ namítla. „Dívky – a vlastně i mladí muži – dnes nic moc nevědí o detektivech a podobných záležitostech. Neslýchají o nich.“

„O Herculu Poirotovi slyšel každý,“ oznámil nadřazeně Poirot.

V tomto ohledu byl Poirot o své pravdě naprosto přesvědčený.

„Jenže oni jsou dneska tak nedostatečně vzdělaní,“ podotkla paní Oliverová. „Znají jménem jen populární zpěváky, hudební skupiny nebo diskžokeje a podobné lidi. Když potřebují někoho určitého – třeba doktora nebo detektiva nebo zubaře –, pak se musejí zeptat. Musejí si zjistit, kdo je ten nejsprávnější člověk, na kterého by se měli obrátit. A pak jim někdo poradí: ,Má drahá, určitě musíš zajít za tím úžasným mužem z Anne’s Street, dej si nohy za hlavu, třikrát je tam obtoč a budeš vyléčená.‘ Nebo: ,Ukradli mi všechny diamanty, Henry se z toho zblázní, nemůžu jít na policii, ale existuje zázračný detektiv, naprosto diskrétní, který mi je najde, a Henry se nic nedozví. ‘ Takhle to chodí vždycky. Někdo to děvče za vámi poslal.“

„O tom silně pochybuji.“

„Přesvědčíte se, až vám to někdo poví. A poví vám to hned teď. Právě mi to došlo. To já jsem tu dívku za vámi poslala.“

„Vy?“ Poirot na ni udiveně zíral. „Ale proč jste mi to neřekla hned?“

„Protože mi to došlo až teď, když jste zmínil Ofélii… Dlouhé, jako by mokré vlasy, celkem nehezká. Připadalo mi to jako popis někoho, s kým jsem se osobně setkala. A nedávno. A pak jsem si uvědomila, o koho šlo.“

„Kdo je to?“

„Neznám její jméno, ale můžu to snadno zjistit. Povídaly jsme si o soukromých detektivech, o soukromých očkách a já jsem se zmínila o vás a o některých vašich obdivuhodných výkonech.“

„A dala jste jí moji adresu?“

„Samozřejmě že ne. Neměla jsem tušení, že hledá detektiva nebo někoho podobného. Myslela jsem si, že jde o nezávazný rozhovor. Nicméně vaše jméno padlo několikrát a určitě nebylo těžké vyhledat si vaši adresu v telefonním seznamu a prostě za vámi přijít.“

„Mluvily jste spolu o vraždě?“

„Na nic takového si nevzpomínám. Dokonce ani nevím, jak to přišlo, že jsme začaly mluvit o detektivech… Pokud, ano, nejspíš to byla ona, kdo ten předmět nadhodil…“

„Povězte mi všechno, co můžete, i když neznáte její jméno, povězte mi všechno, co o ní víte.“

„Hm, bylo to minulý víkend. Byla jsem na návštěvě u Lorrimerových. Ti s tím nemají nic společného, ale vzali mě k nějakým známým na drink. Bylo tam víc lidí – a já jsem se moc nebavila, protože jak dobře víte, nemám ráda alkohol, takže hostitelé pro mě musejí shánět nějaký nealkoholický nápoj, což je obtěžuje. A pak ke mně taky přicházejí nejrůznější lidi a říkají mi takové ty věci – jak se jim líbí moje knihy a jak se se mnou toužili setkat – a mě to všechno rozčiluje a znepokojuje a připadám si hloupě. Nakonec to ale vždycky nějak zvládnu. Taky se rozplývají, jak milují mého detektiva Svena Hjersona. Kdyby jen věděli, jak já ho nenávidím! Jenže můj nakladatel mi klade na srdce, abych to neříkala nahlas. No, ten rozhovor o skutečných žijících detektivech navázal na tyhle debaty, já jsem se zmínila o vás a ta dívka postávala poblíž a poslouchala. Když jste ji popsal jako neatraktivní Ofélii, došlo mi to. Řekla jsem si: ,To mi někoho připomíná.‘ A pak mi svitlo: , Samozřejmě! Ta dívka z večírku.‘ Hádám, že patří do toho domu, pokud si ji nepletu s nějakou jinou dívkou.“

Poirot si povzdechl. S paní Oliverovou člověk vždycky musel být trpělivý.

„Kdo byli ti lidé, ke kterým jste šli na drink?“

„Myslím, že Trefusiovi, jestli to nebyli Treherneovi. Tak nějak se jmenovali. On je ropný magnát. Boháč. Dělá cosi v City, ale většinu života strávil v Jižní Africe.“

„A jeho žena?“

„Vypadá skvěle a je mnohem mladší než on. Má spoustu zlatých vlasů. Druhá manželka. Dcera byla od jeho první ženy. A pak tam ještě byl neuvěřitelně starý strýc. Nahluchlý a strašlivě významný – se spoustou titulů za jménem. Snad admirál nebo maršál letectva nebo něco takového. A taky je myslím astronom. Každopádně z jejich střechy trčí obří teleskop. Ale bude to asi jen jeho koníček. Taky tam byla nějaká mladá cizinka, která se o toho staříka více méně stará. Jezdí s ním snad do Londýna a dává pozor, aby ho něco nepřejelo. Pěkné děvče.“

Poirot si utřídil informace, kterými ho paní Oliverová zahrnula. Připadal si přitom jako nějaký počítač.

„Takže v domě žije pán a paní Trefusiovi…“

„Ne, Trefusiovi ne. Teď si vzpomínám, že jsou to Restarickovi.“

„Ta dvě jména si vůbec nejsou podobná.“

„Ale ano, jde o cornwallské jméno, ne?“

„Takže v tom domě žijí pán a paní Restarickovi, význačný starý strýc – jmenuje se taky Restarick?“

„Sir Roderick, příjmení nevím.“

„A au pair dívka nebo někdo takový a dcera. Nějaké další děti?“

„Myslím, že ne, ale vlastně ani nevím. Dcera mimochodem v tom domě nebydlí. Byla tam jen na víkend. Nejspíš nevychází s macechou. Pochopila jsem, že pracuje v Londýně a že se dala dohromady s přítelem, který se rodičům moc nezamlouvá.“

„Zdá se, že o té rodině hodně víte.“

„No, tu a tam něco pochytím. Lorrimerovi jsou hodně upovídaní. V jednom kuse o někom klábosí. Člověk se tak doslechne spoustu drbů o lidech z okolí. Ale někdy se mi popletou. I tady se mi to pravděpodobně stalo. Kéž bych si zapamatovala křestní jméno toho děvčete. Mělo něco společného s písničkou… Thora? Mluv se mnou, Thoro. Thora, Thora. Tak nějak. Nebo snad Myra? Myra, ach, Myro, má láska patří jen tobě. Něco takového. Snil jsem o mramorových sálech. Nebo Norma? Možná Maritana? Norma – Norma Restaricková. To bude ono. Jsem si jistá. „Je to třetí dívka,“ dodala lhostejně.

„Měl jsem dojem, že jste říkala, že mají jen jedno dítě.“

„Taky že ano – alespoň si to myslím.“

„A co myslíte tou třetí dívkou?“

„Panebože, copak vy nevíte, co znamená třetí dívka? Nečtete Timesy?“

„Čtu oznámení o narození, úmrtích a sňatcích. A články, které považuji za zajímavé.“

„Ne, já mluvím o přední straně s inzeráty. Až na to, že už nejsou na přední straně, takže si asi objednám jiné noviny. Ukážu vám to.“

Popošla ke konferenčnímu stolku, zvedla Timesy, otočila stránku a přinesla mu je. „Tady to je – podívejte. ,Hledá se třetí dívka do pohodlného bytu ve druhém patře, ústřední topení, Earl’s Court.‘ ,Hledá se třetí dívka pro sdílené bydlení v bytě, 5 guineí týdně, vlastní místnost.‘ ,Hledá se čtvrtá dívka. Regent’s Park. Vlastní místnost.‘ Tak dneska dívky chtějí bydlet. Je to lepší než platící host nebo hostel. Jedna dívka si najme zařízený byt a pak nájem rozdělí mezi další. Druhá dívka bývá většinou její kamarádka. A třetí hledají pomocí inzerátu, když žádnou jinou neznají. Jak vidíte, často tam dokonce vměstnají i čtvrtou. První dívka si nechá tu nejlepší místnost, druhá platí o něco méně, třetí ještě méně a musí se spokojit s nějakým kutlochem. Domluví se mezi sebou, která bude mít byt pro sebe určitou noc v týdnu, nebo tak nějak. Celkem to prý funguje.“

„A kde v Londýně ta dívka, která se možná jmenuje Norma, bydlí?“

„Jak jsem vám už řekla – já o té dívce v podstatě nic nevím.“

„Ale můžete to zjistit?“

„Ach ano, myslím, že to bude docela snadné.“

„Jste si jistá, že se nemluvilo o žádném nenadálém úmrtí? Nikdo se o ničem takovém nezmínil?“

„Máte na mysli úmrtí v Londýně, nebo u Restaricků?“

„Obojí.“

„Myslím, že ne. Mám se pokusit něco vyštrachat?“

Paní Oliverové se samým vzrušením rozzářily oči. Teď ji to začalo bavit.

„To by od vás bylo velice milé.“

„Zavolám Lorrimerovým. Teď je zrovna vhodná doba.“ Popošla k telefonu. „Budu si muset vymyslet nějaký důvod, nějakou historku.“

Váhavě se zadívala na Poirota.

„Přirozeně. To se rozumí samo sebou. Vy máte bujnou představivost, pro vás nebude žádný problém vymyslet si nějakou historku. Jen prosím nic moc divokého, chápete? S mírou.“

Paní Oliverová k němu vyslala souhlasný pohled.

Vytočila a požádala o číslo, které potřebovala. Ohlédla se a sykla: „Nemáte papír a tužku nebo zápisník? Něco, kam bych zapsala jména nebo adresy?“

Poirot měl svůj notýsek připravený, a tak přikývl.

Paní Oliverová se otočila zpátky k telefonu a začala mluvit. Poirot pozorně naslouchal jedné části konverzace.

„Haló? Mohla bych mluvit s… Ach, to jsi ty, Naomi. Tady Ariadne Oliverová. Ach, ano… ano, bylo tam docela dost lidí. Myslíš starého pána?… Ne, víš, já ne…V podstatě slepý?… Myslela jsem, že se chystá do Londýna s tou mladou cizinkou… Ano, musí to být pro ně náročné…, ale zdálo se mi, že ho zvládá celkem dobře… Chtěla jsem se tě zeptat na adresu té dívky… Ne, té Restarickové… Bylo to někde v South Kensingtonu? Nebo v Knightsbridge? Já jí slíbila knížku a zapsala jsem si adresu, ale samozřejmě jsem ji jako obvykle ztratila. Nemůžu si dokonce vzpomenout ani na její jméno Thora nebo Norma?… Ano, myslela jsem si, že je to Norma…Moment, vezmu si tužku… Jsem připravená… Borodene Mansions 67… Znám ho – to je ten veliký blok, co vypadá jako vězení Wormwood Scrubs… Ano, byty jsou určitě velice pohodlné, ústřední topení a vůbec… Kdo jsou ty další dvě dívky, které s ní bydlí?… Kamarádky?… Nebo přes inzerát?… Claudia Reeceová-Hollandová… její otec je poslanec parlamentu, ne? A ta druhá?… Ne, to asi nebudeš vědět – je taky celkem milá… Co vlastně všechny dělají? Většinou jsou to sekretářky, ne?… Aha, ty myslíš, že ta druhá dívka dělá interiéry, nebo něco v galerii umění… Ne, Naomi, já to nemusím vědět… jen si tak říkám, co asi ty mladé dívky dneska dělají?… Je to pro mě důležité kvůli psaní – člověk chce jít s dobou. Cos mi to říkala o jakémsi příteli… Ano, ale člověk s tím nic nenadělá, viď? Chci říct, že děvčata si dělají, co chtějí… vypadá nějak úplně strašně? Nemytý, nečesaný, neholený? Jo tak – brokátová vestička, dlouhé kudrnaté vlasy až na ramena – ano, jeden nikdy neví, jestli to je děvče, nebo chlapec, viď?… Ano, občas vypadají jako z obrazů Van Dycka, tedy pokud jsou pohlední… Co jsi říkala? Že ho Andrew Restarick nenávidí?… Ano, to muži většinou… Mary Restaricková?… Hm, já myslím, že s macechou se dívky často hádají. Nejspíš se jí ulevilo, když děvče dostalo místo v Londýně a přes týden bydlí tam. Co tím myslíš, že lidi povídají… Ale oni nemohli zjistit, co s ní je?… Kdo říká?… Ano, ale co tutlali?… Ach – zdravotní sestřička?… Mluvila s vychovatelkou u Jennerových? Myslíš její manžel? Ach tak… Doktoři nedokázali nic zjistit?… Lidi jsou tak zlomyslní. Máš pravdu. Tyhle věci bývají obvykle úplně vylhané… Ach, žaludeční?… To je ale směšné. Chceš říct, že lidi povídají, že ten… jak se jmenuje… Andrew… Myslíš, že by to bylo snadné, když se kolem povalují ty jedy na plevely… Ano, ale proč?… Přece tady nešlo o případ manželky, kterou by léta nenáviděl – je to přece druhá manželka – a mnohem mladší než on a navíc dobře vypadá… Ano, takhle se to mohlo stát – ale proč by to chtěla taky ta mladá cizinka?… Chceš říct, že zazlívala paní Restarickové něco, co jí řekla… Je to docela atraktivní dívenka – mohla se Andrewovi líbit – samozřejmě nic vážného, ale Mary se mohla rozzlobit a pustit se do toho děvčete a…“

Koutkem oka zahlédla, jak na ni Poirot divoce gestikuluje.

„Moment, drahoušku,“ řekla paní Oliverová do sluchátka. „Přijel pekař.“

Poirot se zatvářil dotčeně. „Zavěste.“

Paní Oliverová odložila sluchátko, přeběhla pokoj a vystrkala Poirota do snídaňového salonku.

„Copak?“ vyrazila ze sebe zadýchaně.

„Pekař,“ ucedil Poirot a zamračil se. „Já!“

„No musela jsem si něco rychle vymyslet. Co jste mi to naznačoval? Pochopil jste, co…“

Poirot ji zarazil.

„Povíte mi to za chvilku. Vím dost. Teď bych po vás chtěl, abyste využila svých improvizačních schopností a zaranžovala nějakou vhodnou záminku, abych mohl navštívit Restarickovy – váš dávný přítel přijede a ubytuje se v sousedství… možná byste mohla říct, že…“

„Nechte to na mě. Já už něco vymyslím. Vyberete si smyšlené jméno?“

„Rozhodně ne. Nechme to co nejjednodušší.“

Paní Oliverová přikývla a pospíchala zpátky k odloženému sluchátku.

„Naomi? Nevím, o čem jsme mluvily. Proč musí člověka někdo vyrušit vždycky, když zrovna probírá ty nejžhavější novinky? Já si teď dokonce ani nemůžu vzpomenout, proč jsem ti vůbec volala – jo – kvůli adrese toho děvčete – Thory – ne, Normy – a tys mi ji dala. Ale chtěla jsem ještě něco – už si vzpomínám. Jeden můj dávný přítel – opravdu fascinující mužíček – přijede do Londýna a ubytuje se poblíž Restarickových. Jmenuje se Hercule Poirot a já jsem o něm vlastně na té návštěvě mluvila. A on by se strašně rád setkal se sirem Roderickem. Hodně toho o něm ví a neskonale ho obdivuje kvůli jakýmsi objevům během války – nebo kvůli jakýmsi vědeckým záležitostem – no, prostě by ho velice rád navštívil a složil mu poklonu – přesně tak se vyjádřil. Myslíš, že by se to dalo zařídit? Můžeš jim dát vědět? Ano, on se zřejmě zjeví nečekaně. Řekni jim, aby ho požádali o vyprávění nějakých úžasných špionážních historek… Cože? Aha! Přijeli ti sekat zahradu? Samozřejmě, musíš jít. Sbohem.“

Položila sluchátko a klesla do křesla. „Proboha, jsem úplně vyřízená. Jaké to bylo?“

„Ne tak špatné,“ řekl Poirot.

„Říkala jsem si, že to radši navléknu na starého pána. Tak se setkáte se všemi, což pravděpodobně chcete. A o vědeckých záležitostech jsem mohla jako žena neurčitě mlžit. Vy si můžete vymyslet něco určitějšího a pravděpodobnějšího, než tam dorazíte. Chcete si teď poslechnout, co mi říkala?“

„Pochopil jsem, že šlo o nějaké drby. Snad ohledně zdraví paní Restarickové?“

„Přesně tak. Vypadá to, že měla jakousi záhadnou chorobu týkající se zažívání a doktoři si s tím nevěděli rady. Poslali ji do nemocnice, udělalo se jí líp, ale nezjistili příčinu potíží. Vrátila se domů a začalo to nanovo a pořád dokola a doktoři na nic nepřišli. A začaly se šířit klepy. Spustila to nezodpovědná zdravotní sestřička, její sestra to vyzvonila sousedce a sousedka šla do práce a pověděla to někomu dalšímu a šířily se drby o tom, jak je to všechno podezřelé. A mezi lidmi se začalo šuškat, že se ji manžel určitě snaží otrávit. Takové řeči se vždycky objeví, ale v tomto případě nedávají smysl. A pak jsme s Naomi uvažovaly o té au pair, vlastně jakési sekretářce a společnici starého pána – ale proč by ta chtěla dát paní Restarickové do jídla jed na hubení plevelů?“

„Slyšel jsem, že jste uvedla pár důvodů.“

„No, obvykle se něco najde…“

„Vražda, která by přišla vhod…,“ pronesl Poirot zamyšleně… „Ale zatím ještě nespáchaná.“

TŘETÍ KAPITOLA

Paní Oliverová zajela do dvora bytového komplexu Borodene Mansions. Šest aut, která tam už stála, zabralo veškerý prostor. Zatímco paní Oliverová váhala, jeden z vozů vycouval a odjel. Paní Oliverová si pospíšila a obratně zaparkovala na uvolněném místě.

Vystoupila, zabouchla dveře a zahleděla se nahoru na oblohu. Bytový dům byl nový; postavili ho na místě, kam za války dopadla mina. Podle paní Oliverové ho sem klidně mohli přemístit jako celek z Great West Road. Stačilo by odstranit původní reklamní poutač: HOLICÍ ČEPELKY SKYLARK FEATHER. Dům vypadal nadmíru funkčně. Ten, kdo ho postavil, očividně opovrhoval jakýmikoli ozdobnými detaily.

Bylo tu rušno. Pracovní den končil, lidé a vozy přicházeli i přijížděli dovnitř nebo naopak mířili ven.

Paní Oliverová mrkla na zápěstí. Za pět minut sedm. Celkem vhodný čas, usoudila. Touto dobou se mohou zřejmě zaměstnané dívky vracet domů, buď aby se převlékly do exotických upnutých kalhot nebo do něčeho jiného podle svého vkusu a aby si oživily make-up a znovu se vydaly do města, anebo aby si udělaly pohodlí, užily si domov a přepraly si prádlo a punčochy. No, za pokus to teď každopádně stojí. Dům byl postavený symetricky směrem na východ a na západ, s velkými lítacími dveřmi uprostřed. Paní Oliverová se vydala doleva, ale okamžitě zjistila, že se zmýlila. Byty na této straně měly čísla 100 – 200. Přešla na druhou stranu.

Zazvonila. Možná nikdo není doma.

„Ne, je mi líto, není. Můžu jí něco vyřídit?“