Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

Circle of Days

Copyright © 2025 Ken Follett

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2025

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording, or any information storage and retrieval system, without permission in writing from the publisher.

This book is a work of fiction. Names, characters, businesses, organizations, places and events are either the product of the author’s imagination or used fictitiously. Any resemblance to actual persons, living or dead, events or locales is entirely coincidental.

First published in Great Britain in 2025 by Quercus, Part of John Murray Group

ISBN 978-80-284-1688-1

Příběh začíná kolem roku 2500 př. n. l.

Kapitola 1

Seft se vlekl přes Velkou planinu, na zádech proutěný koš s pazourkovými kameny určenými k obchodování. Šel s otcem a dvěma staršími bratry. Všechny tři nenáviděl.

Pláň se táhla do všech stran, kam až dohlédl. Zelená letní tráva byla posetá žlutými pampeliškami a červeným jetelem, které v dáli přecházely do jemného oranžového a zeleného oparu. Velká stáda dobytka a ovcí, mnohem více, než dokázal spočítat, se spokojeně pásla. Žádná cesta tu nebyla, ale oni věděli, kudy se pustit, aby zvládli svou pouť za dlouhého letního dne urazit s dostatečným časovým předstihem.

Slunce pražilo Seftovi na hlavu. Na převážně rovné pláni se nacházela mírná stoupání a klesání, která se ovšem nejeví tak mírná, když nesete těžký náklad. Jeho otec Cog udržoval stále stejný krok, bez ohledu na terén. „Čím dřív se tam dostaneme, tím dřív můžeme odpočívat,“ opakoval, a ta pitomě samozřejmá slova Sefta dopalovala. Pazourek byl nejtvrdší kámen a Seftův otec měl srdce jako pazourek. Šedovlasý a s šedým obličejem, nijak velký, zato velmi silný, a když synové vzbudili jeho nelibost, trestal je pěstmi tvrdými jako kámen.

Vše, co mělo řezný okraj, se dělalo z pazourku, od seker přes hroty šípů až po nože. Pazourkový kámen potřeboval každý a vždy ho šlo směnit, za cokoli chcete – jídlo, oblečení, dobytek. Někteří lidé pazourky skladovali, věděli, že budou vždy cenné a nikdy se nezkazí.

Seft se těšil, že uvidí Neen. Od jarního obřadu na ni myslel každý den. Setkali se poslední večer jeho pobytu, seděli a povídali si do noci. Chovala se tak vřele a přátelsky, že si byl jistý, že ho má ráda. Když se v následujících týdnech dřel v jámě, často si představoval její obličej. V jeho snech měla vždy úsměv na tváři a předkláněla se, aby mu něco řekla, něco hezkého. Vypadala krásně, když se usmívala.

Když se rozcházeli, políbila ho na rozloučenou.

Nesetkal se s mnoha dívkami, celý den pracoval v díře v zemi, ale ty, které poznal, na něj nikdy takhle nezapůsobily.

Jeho bratři ho s Neen viděli a vytušili, že se do ní zamiloval. Dneska se mu za chůze posmívali vulgárními poznámkami. Olf, velký a hloupý, se zeptal: „Tentokrát jí ho tam šoupneš, Sefte?“ a Cam, který Olfa ve všem následoval, dělal přirážecí pohyby pánví a pak se oba rozchechtali, až to připomínalo dvě vrány na stromě. Mysleli si, že jsou vtipní. Chvilku v tomto tónu pokračovali, ale brzy jim posměšky došly. Moc nápadití nebyli.

Své koše nosili v náručí, na ramenou nebo na hlavách, ale Seft vymyslel způsob, jak si pomocí kožených popruhů připnout koš na záda. Nešikovně se to nasazovalo a odkládalo, ale když si člověk koš upevnil, neslo se to pohodlně. Bratři si z toho dělali legraci, říkali o něm, že je chcípáček, on si už ale na takové řeči zvykl. Byl v rodině nejmladší a nejchytřejší a oni mu jeho bystrost záviděli. Otec nikdy nezasahoval; dokonce se zdálo, že ho hádky a bitky synů těší. Když Sefta šikanovali, Cog mu řekl, aby se pochlapil.

Jak pokračovali v chůzi, Seft začal navzdory svému dobře vymyšlenému vylepšení pociťovat tíhu koše. Při pohledu na ostatní se mu zdálo, že nejsou tak unavení jako on. To mu připadalo zvláštní, protože byl stejně silný jako oni. Jenže potí se jedině on.

Podle slunce bylo poledne, když Cog vyhlásil odpočinek, a oni se posadili pod jedním jilmem a odložili koše na zem. Žíznivě pili vodu z čutory – zašpuntovaného džbánku, který si každý nesl v koženém závěsu. Velkou planinu ohraničovaly na severu, východě a jihu řeky, ale přímo na pláni se nacházelo jen nemnoho potoků či rybníků, z nichž četné v létě vysychaly; moudří poutníci si proto vodu nosili.

Cog rozdal plátky studeného vepřového masa a všichni se pustili do jídla. Potom si Seft lehl na záda, hleděl do listnatých větví stromu a užíval si klidu.

Příliš brzy Cog oznámil, že musejí jít dál. Seft se otočil, chtěl zvednout svůj koš, ale při pohledu na něj zaváhal. Pazourkové kameny z podzemních slojí byly temně černé, blyštivé a měly jemnou bílou krustu. Když se do nich udeřilo kamenem, odštíply se tenké vrstvy, a tímto způsobem se tvarovaly. Pazourky v Seftově koši otec už zčásti opracoval, otloukl je zhruba do správného tvaru, aby se z nich staly nože, hlavy seker, škrabadla, propichovače nebo jiné nástroje. V této formě už byly o trochu lehčí, lépe se nesly. Pro zkušeného lamače pazourků, který je otlouká do konečného tvaru, měly také větší cenu.

Vypadalo to že v Seftově koši jich je víc, než když se ráno vydávali na cestu. Nezdá se mu to? Ne, byl si jistý, že to není pouhé zdání. Pohlédl na bratry.

Olf se zubil od ucha k uchu a Cam se pochechtával.

Seftovi došlo, co se stalo. Bratři za chůze vytáhli pazourky ze svých košů a potají je strčili do jeho koše. Teď si vybavil, jak se k němu zezadu přiblížili a sprostě vtipkovali o jeho milostném vztahu. Tím odvedli jeho pozornost od toho, co měli ve skutečnosti za lubem.

Žádný div, že ho ranní túra unavila.

Ukázal na ně. „Vy jedni…“ obořil se na ně rozezleně.

Mohli se popukat. Cog se chechtal také: nepochybně o té rošťárně věděl.

„Zatracený dobytci,“ ulevil si hořce Seft.

„To byl jen žertík!“ prohodil Cam.

„Ohromně legrační.“ Seft se obrátil k otci. „Proč jsi je nezarazil?“

„Nestěžuj si,“ odbyl ho otec. „Pochlap se!“

„Teď to musíš nést po zbytek cesty, protože jsi naletěl,“ oznámil mu Olf.

„Tohle si myslíš?“ Seft si klekl a vysypával ze svého koše na zem pazourky, dokud neměl opět zhruba původní náklad.

„Já je sbírat nebudu,“ prohlásil Olf.

„Já taky ne,“ přidal se Cam.

Seft zvedl svůj koš, nyní lehčí, a hodil si ho na záda. Pak vykročil dál.

„Okamžitě se vrať,“ uslyšel, jak říká Olf.

Seft si ho nevšímal.

„Tak jo, já si tě podám.“

Seft se otočil a šel zpátky. Olf si to namířil k němu.

Před rokem by se byl Seft vzdal a udělal by, co mu Olf nařídil. Jenže od té doby vyrostl a zesílil. Olfa se stále bál, ale nyní se už svému strachu nepoddával. Sáhl rukou přes rameno a vytáhl z koše kus pazourku. „Chceš nést další kámen?“ zeptal se.

Olf vztekle zařval a rozběhl se.

Seft mrštil pazourkem. Měl silné paže mladého muže, který tráví dny kopáním, a vrhl kámen vší silou.

Zasáhl Olfovu nohu nad kolenem. Jeho bratr zavyl bolestí, odkulhal dva kroky a padl na zem.

„Příští dostaneš do palice, pitomče,“ dodal Seft. Otočil se k otci a zeptal se: „Pochlapil jsem se?“

„Už dost těch nesmyslů,“ řekl Cog. „Olfe a Came, zvedněte svoje náklady a hněte kostrou.“

„A co ty kameny, co nechal Seft na zemi?“ zeptal se Cam.

„Seber je, ty troubo.“

Olf se vrávoravě postavil. Zcela jasně nic pochroumaného neměl, kromě hrdosti. Spolu s Camem posbírali pazourky a naložili si je do košů. Potom vyrazili za Seftem a Cogem. Olf kulhal.

Cam dohnal Sefta. „Tohles neměl dělat,“ vyčetl mu.

„Byl to jen žertík,“ odpověděl Seft.

Cam se stáhl.

Seft kráčel dál. Srdce mu bušilo jako o závod: vystrašili ho. Ale vyšel z toho dobře – prozatím.

Ve dnech po obřadu jarní rovnodennosti se rozhodl, že při první příležitosti svou rodinu opustí. Zatím však nevymyslel, jak se bude sám živit. Kopání kamene byla odjakživa týmová práce, nikdy sólová. Musí svou budoucnost naplánovat. Bylo by příliš ponižující, kdyby se musel sklíčený a hladový vrátit k rodině a doprošovat se, aby směl zaujmout své staré postavení.

S jistotou věděl jen to, že si přeje, aby součástí jeho plánu byla Neen.

Monument byl obehnaný vysokým náspem zeminy. Vcházelo se mezerou v kruhu, která směřovala k severovýchodu. O kus dál se nacházel shluk domků, které patřily kněžkám. Dnes do Monumentu nikdo nevystupoval. Obřad letního slunovratu se bude konat zítra.

Lidé přicházeli k Monumentu kvůli čtvrtletním obřadům, ale shromáždění tolika osob zblízka i zdaleka poskytovalo vhodnou příležitost k obchodování, a tak s sebou přinášeli různé věci. Někteří tu teď svou nabídku vystavovali. Věděli, že do posvátného kruhu chodit nemají. Dávali přednost prostranství poblíž vchodu a drželi se stranou od domů kněžek.

Když se Seft a jeho rodina blížili, ve vzduchu už bylo cítit vzrušení a slyšet hlaholící hlasy. Lidé přicházeli ze všech stran. Jedna skupina se každoročně setkávala v malé vesnici na vrcholu kopce vzdálené odtud čtyři dny chůze severovýchodním směrem, pak pokračovala po řádně prošlapané stezce, o které se říkalo, že je to prastará cesta, a jak putovali od vesnice k vesnici, připojovali se k nim další účastníci pochodu, až ten dlouhý zástup lidí a dobytka dorazil k Monumentu.

Cog se zastavil vedle dvojice zvané Ev a Fee, kteří vyráběli provazy z popínavého zimolezu. Kopáči kamenů vyprázdnili své koše a Cog začal rovnat hromadu pazourků.

Při práci Coga vyrušil jiný kopáč, Wun, malý muž se žlutýma očima. Seft se s ním setkal už dříve, několikrát. Tenhle družný chlapík se s každým přátelil a moc rád si poklábosil zejména s dalšími kopáči. Vždycky věděl, co se kde děje. Seft si myslel, že je dotěrný.

Wun si potřásl s Cogem rukou, použil neformální stisk levé ruky pravou. Potřesení pravýma rukama bylo oficiální, naznačovalo spíš úctu než přátelství. Vřelý vztah se vyjádřil tak, že si lidé potřásli levou s pravou a zároveň pravou s levou.

Cog byl jako vždy zamlklý, ale Wun si toho očividně nevšímal. „Tak koukám, že tu jste všichni čtyři,“ prohodil. „On nikdo vaši jámu nehlídá?“

Cog se na něj podezíravě zahleděl. „Každý, kdo se nám do ní pokusí vlézt, skončí s rozmlácenou palicí.“

„To je dobře,“ řekl Wun, předstírající, že sdílí Cogovu bojovnost. Celou dobu si pozorně prohlížel hromadu zčásti dokončených pazourků a vyhodnocoval jejich kvalitu. „Mimochodem,“ poznamenal, „je tu jeden obchodník, co má obrovskou sbírku paroží. Úžasné.“

Jelení parohy, tvrdé téměř jako kámen a se špičatými konci, patřily mezi nejdůležitější nástroje kopáčů, kteří je používali jako krumpáče. „To by stálo za vidění,“ obrátil se Olf ke Camovi.

Všichni se soustředili na Wuna a Sefta si nikdo nevšímal. Ten vycítil šanci, tiše se vytratil a rychle zmizel v davu.

Od Monumentu vedla přímá cesta k nedaleké vesnici zvané Zátoka. Po obou stranách udusané cesty se pásl dobytek. Seft neměl krávy rád. Když se na něj dívaly, nevěděl, co si myslí.

Až na tohle pastevcům záviděl. Nedělali nic jiného, než jen tak posedávali a hlídali stáda. Nemuseli celý den tlouct kladivem do pazourkové sloje, lámat tvrdý kámen a šplhat s ním po tyči na povrch. Hovězí dobytek, ovce i vepři se množili s drobnou pomocí sami a pastevci pořád víc a víc bohatli.

Když dorazil do Zátoky, zíral na domky, které vypadaly jeden jako druhý. Každý měl nízké zdi z proutí a hlíny a střechu z drnů položených na krovech. Dveřní otvor tvořily dva kůly s přivázaným překladem. V létě všichni vařili venku, ale v zimě se ve vnitřním ohništi udržoval stálý oheň. Pod krovy se zavěšovalo maso, aby se vyudilo. V tuto dobu však zůstávala proutěná branka od poloviny výšky dveřního otvoru otevřená, takže dovnitř proudil čerstvý vzduch, ale zároveň bránila vlézt do domu toulavým psům a všem malým stvořením, která v noci hledají jídlo: myším, ježkům a rychlým rejskům. V zimě se dveřní otvor zcela zavíral důkladnější proutěnou brankou, která přesně odpovídala jeho rozměrům.

Po vesnici a okolní půdě se potulovala spousta vepřů, kteří svými rypáky pátrali po čemkoli jedlém.

Asi polovina domů zela prázdnotou. Tyto domy sloužily návštěvníkům, kteří tu čtyřikrát ročně přespávali. Pastevci se o ně starali, protože jim přinášeli velké bohatství tím, že přicházeli obchodovat.

Obřady se konaly o podzimní rovnodennosti, o zimním slunovratu, o jarní rovnodennosti a o letním slunovratu; ten nastane zítra. Klíčovou úlohou kněžek bylo udržovat přehled o dnech roku, aby mohly lidem třeba oznámit, že podzimní rovnodennost bude za šest dní.

Seft zastavil jednu pastevkyni a zeptal se jí na cestu k Neeninu domu. Většina lidí Neen znala, protože její matka byla významná osoba, stařešina, a tak dostal pokyny a brzy dům našel. Byl čistý, uklizený a prázdný. Podivil se – žijí tu čtyři lidé a nikdo z nich není doma! Ale bezpochyby mají spoustu práce ve spojitosti s obřadem.

Plný netrpělivosti začal Neen hledat. Procházel kolem domů, očima pátral po jejím usměvavém kulatém obličeji a bujných tmavých vlasech. Všiml si, že do volných domů se už nastěhovalo mnoho návštěvníků; šlo o jednotlivé osoby i celé rodiny s dětmi, někteří s vykulenýma očima projevovali zvědavost těch, kteří se ocitli na neznámém místě.

V obavách přemýšlel, jak ho Neen asi přivítá. Od oné noci, kterou strávili společným povídáním, uplynulo čtvrt roku. Chovala se k němu tehdy vřele, ale třeba mezitím ochladla. Byla tak přitažlivá a milá, že se o ni určitě zajímá spousta mužů. Na mně nic zvláštního není, pomyslel si. A jsem o několik slunovratů mladší než ona. Zdálo se, že Neen to nevadí, ale on měl pocit, že je mimořádně zdvořilá.

Došel ke břehu řeky, kde vládl neustálý ruch. Lidé si chodili pro čerstvou vodu z míst proti proudu, zatímco níže po proudu se myli a prali si oblečení. Neen neviděl, ale ulevilo se mu, když narazil na její sestru, se kterou se setkal při obřadu během poslední jarní rovnodennosti. Byla to sebejistá dívka s hřívou kudrnatých vlasů a s odhodlaným výrazem. Odhadoval ji tak na třináct slunovratů. Zítra jí může být čtrnáct. Lidé z Velké planiny počítali věk v letních slunovratech, takže následující den bude každý o rok starší.

Jak se jen jmenovala? Vybavil si to: Joia.

Ona a dvě kamarádky si zřejmě myly boty v řece. Měly obuv jako každý jiný, ploché kusy kůže vyříznuté do tvaru chodidla a děrované, aby se dírkami mohly protáhnout šňůrky z kravských šlach; ty se pevně stahovaly, a boty tak na noze dobře držely.

Došel k ní a zeptal se: „Pamatuješ se na mě? Já jsem Seft.“

„Samozřejmě, pamatuju.“ Pozdravila ho formálně. „Kéž se na tebe usměje bůh slunce.“

„I na tebe. Proč si myjete boty?“

Zahihňala se. „Protože nechceme, aby nám páchly nohy.“

Na tohle Seft nikdy nepomyslel. Co když Neen jeho nohy páchly? Už teď se styděl. Rozhodl se, že si boty při nejbližší příležitosti umyje.

Obě Joiiny kamarádky si něco špitaly a chichotaly se, jak to dívky někdy z neznámého důvodu dělají. Joia se po nich s nevolí ohlédla, povzdechla si a hlasitě pronesla: „Předpokládám, že hledáš mou sestru Neen.“

„Samozřejmě.“

Výraz obou kamarádek vyjadřoval: Tak takhle to je.

„Váš dům je prázdný,“ pokračoval Seft. „Nevíš, kde Neen je?“

„Pomáhá s pohoštěním. Mám ti ukázat cestu?“

To je od ní laskavé, pomyslel si, nabídnout se, že odejde od kamarádek, aby mu pomohla. „Ano, prosím.“

Vesele se rozloučila s kamarádkami, mokré boty v ruce. „Pohoštění připravují Chack a Melly a všichni jejich příbuzní, synové, dcery, bratranci, sestřenice a nevím kdo ještě,“ pokračovala sdílně. „Je to velká rodina, což je dobře, protože půjde o velkou hostinu. Uprostřed vesnice je volné místo a tam to dělají.“

Jak teď kráčeli bok po boku, Sefta napadlo, že by mu Joia možná mohla říct, co k němu Neen cítí. Zkusil to. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jistě.“

Zastavil se a ona také. Promluvil tlumeným hlasem. „Pověz mi popravdě, myslíš, že mě Neen má ráda?“

Joia měla krásné oříškově hnědé oči, které se teď na něj upřímně zahleděly. „Myslím, že má, i když nemůžu říct, jak moc.“

Tahle odpověď ho neuspokojila. „Hm, a mluví o mně někdy?“

Joia zamyšleně přikývla. „No, mám dojem, že se o tobě nejednou zmínila.“

Je opatrná, nechce nic prozradit, pomyslel si zklamaný Seft. Přesto naléhal dál. „Já ji opravdu chci poznat líp. Myslím, že je… nevím, jak ji popsat. Rozkošná.“

„Takové věci bys měl říkat jí, ne mně.“ Joia se usmála, aby napomenutí zmírnila.

Snažil se dál. „Ale uslyší to ráda?“

„Myslím, že tě ráda uvidí, ale víc říct neumím. Za sebe bude mluvit sama.“

Seft byl o dva letní slunovraty starší než Joia, nedokázal ji nicméně přesvědčit, aby mu důvěřovala. Uvědomil si, že ta dívka má silnou osobnost. „Já jenom nevím, jestli to Neen cítí stejně jako já,“ pronesl nešťastně.

„Zeptej se jí a dozvíš se to,“ odpověděla Joia a Seft v jejím tónu zaslechl náznak netrpělivosti. „Co můžeš ztratit?“

„Mám ještě jednu otázku,“ řekl. „Má ráda ještě někdo jiného?“

„Hm…“

„Takže má.“

„On ji rád má, to je jisté. Jestli má ráda ona jeho, to říct nedokážu.“ Joia začichala do vzduchu. „Cítíš to?“

„Pečené maso.“ Sběhly se mu sliny.

„Jdi za nosem a najdeš Neen.“

„Děkuju ti za laskavou radu.“

„Hodně štěstí.“ Otočila se a zamířila zpátky.

Šel dál. Každá ze sester je jiná, přemítal. Joia je rázná a rozkazovačná, Neen moudrá a laskavá. Obě byly přitažlivé, ale on miloval Neen.

Vůně masa stále zesilovala a Seft došel k otevřenému prostranství, kde se na rožních peklo několik volků. Hostina se bude konat až zítra večer, ale on tušil, že připravit něco tak velkého trvá dlouho. Menší kusy – ovce a vepři – se bezpochyby budou rožnit zítra.

Kolem pobíhalo asi dvacet mužů, žen i dětí, starali se o ohně a otáčeli rožně. Po chvíli Seft spatřil Neen, sedící se zkříženýma nohama na zemi a se sehnutou hlavou soustředěnou na nějakou práci.

Vypadala jinak, než si ji pamatoval, ale ještě rozkošněji. Byla opálená letním sluncem a tmavé vlasy měla protkané světlejšími pramínky. Nad prací se mračila a ten zamračený výraz byl neskutečně okouzlující.

Používala pazourkový škrabák na čištění vnitřní strany nějaké kůže, bezpochyby z některého právě rožněného dobytčete. Seft si vzpomněl, že Neenina matka je koželužka. Síla dívčina soustředění ho uchvátila natolik, že mu málem vyhrkly slzy.

Přesto se ji chystal vyrušit.

Vydal se přes otevřený prostor a s každým krokem jeho napětí narůstalo. Proč si dělám obavy? ptal se sám sebe. Měl bych být šťastný. A já jsem šťastný. Ale taky se hrozně bojím.

Zastavil se před ní s úsměvem. Chvíli jí trvalo, než odtrhla pohled od kůže. Pak zvedla hlavu, spatřila ho a po obličeji se jí rozlil úsměv tak krásný, že se mu málem zastavilo srdce.

Po chvíli řekla: „To jsi ty.“

„Ano,“ přitakal šťastně. „Já.“

Odložila škrabák a kůži, pak se zvedla. „Tohle dodělám později,“ prohodila. Vzala Sefta za paži a odkopla z cesty vepříka. „Pojď někam, kde je víc klidu.“

Zamířili na západ, pryč od řeky. Terén stoupal, jak to u řek už bývá. Seft s ní chtěl mluvit, jen nevěděl, jak začít. Po jistém rozmýšlení vyhrkl: „Jsem moc rád, že tě zase vidím.“

Usmála se. „Já cítím totéž.“

Začíná to dobře, pomyslel si.

Došli k podivné stavbě tvořené soustřednými kruhy z kmenů stromů. Zřejmě nějaké posvátné místo. „Lidi sem chodí, aby se zklidnili a rozjímali,“ vysvětlila mu Neen. „Nebo aby si povídali, jako my. A scházejí se tady stařešinové.“

„Pamatuju, jak jsi říkala, že tvoje matka je stařešina.“

„Ano. Ona je skutečně dobrá při řešení sporů. Dokáže lidi přimět, aby se uklidnili a uvažovali rozumně.“

„Taková byla i moje matka. Dokázala přivést tátu k rozumu, někdy.“

„Říkal jsi mi, že umřela, když ti bylo deset slunovratů.“

„Ano. Otěhotněla, už když byla starší, a ona i miminko zemřely.“

„Musí ti chybět.“

„Ani nedokážu říct jak moc. Než umřela, neměl táta s námi třemi kluky nic společného. Třeba se bál zvednout mimino, nebo něco takového. Nás se nikdy ani nedotkl, dokonce s námi ani nemluvil. Potom, když máma umřela, musel se najednou o nás starat. Myslím, že péči o děti nesnášel, a nás nesnášel, protože ho k tomu nutíme.“

„To je strašné,“ řekla tiše Neen.

„Ještě dodnes se nás nikdy nedotkne – jedině když nás trestá.“

„On tě tluče?“

„Ano. A bratry taky.“

„Neměla vaše matka nějaké příbuzné, kteří by vás mohli chránit?“

Seft věděl, že tohle je velká část problému. Očekává se, že když nějaká žena zemře, o děti se postarají její rodiče, sourozenci a bratranci a sestřenice. Jenže z matčiny strany nikdo takový neexistoval. „Ne,“ zavrtěl hlavou, „matka žádné příbuzné neměla.“

„Proč od otce prostě neodejdeš?“

„Jednoho dne odejdu, brzy. Ale musím vymyslet, jak se sám uživit. Vykopat jámu trvá dlouho a já bych umřel hlady dřív, než bych z ní vylezl s nějakým pazourkem, který se dá směnit za jídlo.“

„Proč prostě nesbíráš pazourkové kameny v potocích a na polích?“

„To je jiný druh pazourku. Tyhle kameny mají skryté vady, takže se pak často lámou, ať už při opracování, nebo když se používají jako nářadí. My dobýváme slojový kámen, ten se neláme. Dá se proto použít na hlavy velkých seker, které lidi potřebují ke kácení stromů.“

„Jak to děláte? Jak kopete jámu?“

Seft si sedl a Neen ho následovala. Poplácal trávu vedle sebe. „Vrstva země tady není moc vysoká. Když kopáme, brzy narazíme na bílý kámen zvaný křída. Křídu vykopeme krumpáči z jeleního paroží.“

„To mi připadá jako těžká práce.“

„Všechno, co se dělá s pazourky, je těžké. My si nejdřív namažeme ruce jílem, aby se nám nedělaly puchýře. Pak se prokopáváme křídou – to může trvat týdny – a někdy nakonec narazíme na vrstvu slojového kamene.“

„A někdy ne?“

„Přesně tak.“

„Takže všechno, co jste dělali, je na nic.“

„A my musíme začít někde jinde a vykopat novou jámu.“

„Nikdy mi nepřišlo na mysl přemýšlet o tom, jak lidi hledají pazourky v zemi.“

Seft jí toho mohl povědět víc, ale nechtělo se mu mluvit o jejich dobývání. „Jaký byl tvůj otec?“ zeptal se. Už předtím mu řekla, že jí otec zemřel.

„Milý – pohledný, laskavý a chytrý. Jenže nebyl opatrný, a udupala ho rozzuřená kráva.“

„Jsou krávy nebezpečné?“ Seft jí neprozradil, že se jich bojí.

„Jsou nebezpečné, zvlášť když mají telata. V jejich blízkosti je nejlepší dávat si pozor. Jenže táta prostě takový nebyl.“

Seft nevěděl, co na to říct.

„Mně to zlomilo srdce. Týden jsem plakala,“ vzpomínala.

„To je moc smutné,“ pokýval hlavou.

Neen přisvědčila a on vytušil, že to řekl správně.

„Pořád jsem z toho smutná. I po všech těch letech.“

„Co zbytek vaší rodiny?“

„Měl by ses s nimi seznámit,“ navrhla Neen. „Nechceš jít se mnou k nám domů?“

„Strašně rád.“

Odešli z posvátného místa a vydali se přes vesnici. Seft pozvání dychtivě přijal, protože to chápal jako znamení, že ho Neen má skutečně ráda, ale strachoval se, jestli udělá na rodinu dobrý dojem. Tihle vesničané měli vytříbený vkus – myjou si boty! On žil drsný život a neměli skoro žádné společenské styky. Jeho rodina se nikdy nikde nezdržovala dlouho: postavili si obydlí poblíž jámy, kde zrovna pracovali, a zase ho opustili, jakmile se přesunuli dál. Teď bude muset mluvit s Neeninou matkou, určitě význačnou osobou. Ona ho bude na oplátku vyhodnocovat jako možného otce jejích vnoučat. Co jí řekne?

Z hrnce usazeného ve žhavých uhlících ohně před domem Neeniny rodiny stoupala vůně hovězího a bylin. Žena, která míchala obsahem hrnce, byla starší verzí Neen, s vráskami kolem očí a stříbrnými pramínky v černých vlasech. Seftovi věnovala na přivítanou úsměv, úplně stejný jako ten Neenin, jen o něco vrásčitější.

„Mami, tohle je můj přítel Seft,“ představila ho Neen. „Dobývá pazourkové kameny.“

„Kéž se na tebe usměje bůh slunce,“ pozdravil Seft.

„I na tebe,“ odpověděla. „Já se jmenuju Ani.“

„A tohle je můj bratříček Han,“ pokračovala Neen.

Seft spatřil světlovlasého chlapce starého tak osm či devět letních slunovratů, který seděl na zemi vedle spícího štěněte. „Úsměv i na tebe,“ použil Seft zkrácenou verzi pozdravu.

„I na tebe,“ odpověděl Han zdvořile.

Byly tu ještě dvě další děti. Vedle Hana seděla malá holčička a hladila štěně. „A tohle je Hanova kamarádka Pia,“ představila ji Neen.

Seft nevěděl, co holčičce říct, ale zatímco si to rozmýšlel, promluvila ona na něj, čímž odhalila, že je společensky zběhlejší, než odpovídá jejímu věku. „Moji příbuzní jsou rolníci,“ řekla mu. „Já žiju v Usedlosti. Tady jsem na obřad.“ Odmlčela se a důvěrně se svěřila: „Táta mě nenechá, abych si hrála s dětmi pastevců, ale on tady dneska není.“ Byla menší než její kamarád Han, ale díky své sebejistotě se zdála starší. Pak ještě dodala: „Opatruju bratrance Stama. Jsou mu skoro čtyři.“

Stam vypadal nasupeně a nic neřekl.

„Pověz mi, Pio, proč táta nepřišel letos na obřad?“ zeptala se se zájmem Ani. „Obvykle chodí.“

„Musel zůstat doma. Všichni muži tam zůstali.“

„To bych ráda věděla proč,“ prohodila Ani zamyšleně.

Zřejmě v tom viděla něco důležitého, co Seftovi uniklo.

Od těchto úvah ho odvedl Han, který na něj hleděl se směsicí obdivu a zvědavosti. „Může být každý kopáčem pazourků?“ zeptal se.

„Tak úplně ne,“ odpověděl Seft. „Obyčejně to dělají celé rodiny. Mladé učí jejich rodiče. Je třeba hodně se učit.“

Han vypadal sklíčeně. „To znamená, že já musím být pastevec.“

Zdálo se, že po tom Han zrovna moc netouží. Seft vytušil, že se chce dostat pryč a poznat něco ze zbytku světa. Nejspíš z toho vyroste.

„Jak se jmenuje tvůj pes?“ zajímal se Seft.

„Ještě žádné jméno nemá.“

„Myslím, že by se měla jmenovat Kráska,“ nadhodila Pia.

„Hezké jméno,“ pochválil ji Seft.

Štěňátko, aniž se probudilo, hlasitě pšouklo. Han se rozchechtal a Pia rozhihňala.

„Jméno Kráska se jí nelíbí,“ usoudila Ani s úsměvem. „Posaď se, Sefte. Udělej si pohodlí.“

Seft a Neen usedli na podlahu. Seft si pomyslel, že vše probíhá docela dobře. Povídal si s Neeninou matkou a bratříčkem a zatím se nijak neztrapnil. Cítil, že se jim líbí. A oni se mu také líbili.

Objevila se Neenina mladší sestra Joia a nesla si boty. „Takže jsi Neen našel,“ obrátila se k Seftovi. Položila boty poblíž ohně, aby uschly.

„Ano – díky za pomoc.“

„Líbí se ti být kopáčem?“

Tohle byla přímá otázka a Seft se rozhodl pro přímou odpověď. „Ne. A nelíbí se mi pracovat pro otce. Jakmile vymyslím, jak se uživit sám, odejdu.“

„To je zajímavé, Sefte,“ prohodila Ani. „Co bys mohl dělat místo kopání?“

„To je ten problém – nevím. Jsem dobrý tesař, tak bych mohl dělat lopaty, palice nebo luky. Myslíš, že by se daly směnit za jídlo?“

„Určitě,“ odpověděla Ani, „zejména kdyby byly lepší než to, co si lidi vyrobí sami.“

„Ale ano, to by byly,“ nepochyboval Seft.

„Jsi hodně sebejistý,“ poznamenala Joia.

Seft si povšiml, že ráda ostatní konfrontuje. Ale dokáže být i laskavá. Člověk může být obojí. Zamyšleně se zeptal: „Není důležité vědět, v čem jsi dobrý, a v čem špatný?“

„A v čem jsi špatný, Sefte?“ zeptala se rošťácky.

„Nefér otázka!“ protestovala Neen.

„Neumím si s nikým moc povídat,“ připustil Seft. „V jámě prohodíme sotva tři slova za den.“

„Mluvíš moc hezky,“ pochválila ho Neen. „Mojí sestřičky si nevšímej – je zlomyslná.“

„Večeře je připravená,“ oznámila Ani a předešla tím sesterské rozepři. „Joio, přines misky a lžíce.“

Zatímco jedli, denní světlo pomalu sláblo. Vzduch začal být příjemně vlahý a obloha se zbarvila jemně šedými odstíny soumraku. Noc bude teplá.

Jídlo chutnalo skvěle. Maso se vařilo s planými rostlinami. Seft poznal mochnu, lopuchu a divoký celer. Změkly a nasákly chuť hovězího.

Seft uvažoval o rozdílu mezi touto rodinou a jeho vlastní. Všichni členové Neeniny rodiny se k sobě chovali hezky. Neexistovalo tu žádné nepřátelství. Joia se projevovala bojovně, ale nic vážného to neznamenalo. Nepochyboval, že tady jeden druhého nikdy neuhodil.

Přemýšlel, co se stane, až padne noc. Bude se muset vrátit k otci a bratrům? Nebo mu dovolí spát tady – možná vedle Neen? Doufal, že nějak stráví noc společně s Neen.

Když dojedli, Ani požádala Neen, aby odnesla misky a lžíce k řece a umyla je. Seft šel přirozeně s ní. Poté co namočili nádobí do vody, Neen prohodila: „Myslím, že Kráska by bylo pro štěně dobré jméno.“

„Já jsem nikdy psa neměl,“ svěřil se Seft. „Ale když jsem byl kluk, moc jsem o psa stál, chtěl jsem ho pojmenovat Bouřka.“

Neen se zachichotala. „Tahle psí holka je moc roztomilá na to, aby se na ni volalo Bouřko.“

„Han jí tak říkat může, protože ona tak hlasitě pšouká.“

Neen se rozesmála. „To je dokonalé! On si myslí, že pšoukání je k popukání – je v tom věku.“

„Já vím. Taky jsem byl kdysi v tom věku. Pamatuju si to dobře.“

Cestou zpátky uslyšel Seft zezadu nějaký mužský hlas: „Buď zdráva, Neen.“ Znělo to vřele. Seft se otočil a uviděl vysokého muže, asi dvacet letních slunovratů starého.

Neen se otočila a usmála. Seft se sice zdráhal, ale cítil, že se také musí zastavit. „Zdravím, Enwoode,“ odpověděla Neen. „Chystáš se na obřad?“

„Ano, vyhledám tě.“ Sefta to otrávilo. Co je zač tenhle Enwood, co slibuje, že Neen vyhledá? „Chystám se tam být časně, abych měl dobrý výhled. Měla bys to udělat taky,“ pokračoval Enwood.

Enwood žádá o schůzku. „Jestli se vzbudím včas,“ odpověděla Neen. To nebyl ani souhlas, ani odmítnutí. Sefta přesto znepokojil tón důvěrnosti, který zaznamenal u obou.

Chvíli oba mlčeli. „Seft mi pomáhal mýt nádobí,“ prohodila Neen posléze.

Enwood si Sefta změřil chladným pohledem. „Prima,“ utrousil. „Na shledanou zítra.“ A odkráčel.

Sefta setkání rozrušilo. „Kdo to byl?“ zeptal se, když zase pokračovali v chůzi.

„Ale, jen jeden kamarád.“

Seft pojal podezření, že tenhle Enwood bude muž, o kterém se zmiňovala Joia, když říkala: On ji má rád, to je jisté. Jestli má ráda ona jeho, to říct nedokážu. „Je pohledný,“ poznamenal.

„Ne tak pohledný jako ty.“

Sefta to překvapilo. Nemyslel si o sobě, že je pohledný. Ale skutečně to nevěděl. O takové věci se moc nestaral. Nedokázal si ani vzpomenout, kdy se naposledy podíval na svůj odraz v nějakém rybníku.

Teď už padla tma a vyšly hvězdy. Seft měl pocit, že mu Enwood důvěrný vztah s Neen pokazil. „Tak co budeme dělat teď?“ Vyznělo to příkřeji, než zamýšlel.

Zdálo se, že si toho nevšimla. „Co bys rád dělal?“

Odpověď ho napadla okamžitě. „Není skoro zima. Rád bych si s tebou poseděl pod hvězdami – jen my dva. Šlo by to?“

„Šlo,“ přisvědčila.

Usmál se. Zase je všechno v pořádku, pomyslel si.

Dorazili k domu. Han uvnitř uvazoval psa na noc. Pia a Stam odešli zpátky ke své rodině. Joia už spala. Ani si sundávala boty.

„Dneska budeme spát venku,“ oznámila Neen matce.

„Doufám, že se neochladí,“ odpověděla Ani.

„Nám bude dobře.“

„Tím jsem si jistá.“

Neen vzala Sefta za paži a odešli.

„Kam půjdeme?“ zeptal se.

„Vím o jednom místě.“

Došli k řece a pak pokračovali podél břehu, dokud jim domy nezůstaly za zády. Dorazili ke skupině listnatých stromů v ústraní a Neen se zeptala: „Co říkáš tomuhle?“

„Dokonalé.“

Usadili se na pokraji hustého mlází.

„Tvůj život je dokonalý,“ řekl Seft. „Celá rodina tě miluje. Máte spoustu jídla. Pastevci mají tolik dobytka, že ho nikdo nespočítá. Žijete jako bohové.“

„Máš pravdu,“ odpověděla Neen. „Bůh slunce se na nás usmívá.“ Lehla si na záda.

Vypadalo to jako vybídnutí. Seft se sklonil a políbil ji.

Neměl moc zkušeností s líbáním a neměl jasnou představu o tom, co se od něj očekává, ale Neen ho vedla. Oběma rukama uchopila jeho hlavu, pak ho políbila na rty, na tvář a na hrdlo a zároveň mu hladila vlasy. Nic příjemnějšího nikdy nezažil.

Zoufale toužil dotýkat se jejího těla, a tak jí položil ruku na koleno a pomalu jí pohyboval po noze nahoru.

Nahé ženy už dřív viděl, obvykle když se koupaly v řece. Nevadilo jim, že je někdo vidí, ale civět na ně se považovalo za neslušné. Nicméně měl dost dobrou představu, jak vypadají, když nejsou oblečené. Nahé ženy se však ještě nikdy nedotkl. Teď to udělal poprvé.

„Jemně,“ vyzvala ho Neen. „Hlaď mě jemně.“

Líbala ho, zatímco se jí dotýkal, a po chvilce si všiml, že lapá po dechu. Pak řekla: „Už to nevydržím.“

Převalila ho na záda, vytáhla si tuniku a sedla si na něj obkročmo. Když na něj klesla, vydechl: „Ach! To je krása!“

„S tím pravým člověkem to je krása,“ přisvědčila; pak už ze sebe žádný z nich nějakou dobu nevypravil nic srozumitelného.

Když se Seft vzbudil, byla stále ještě tma. Žádný ptačí zpěv se neozýval – bylo příliš časně –, ale slyšel šplouchání nedaleké řeky. Vnímal Neen vedle sebe, její hebké teplé tělo se k němu tisklo, nohu a paži měla přehozené přes něj. Byla mu zima, ale nedbal toho. Objal ji.

Pohnula se a otevřela oči. Pohlédla na něj a pohladila ho po tváři. „Sestra říká, že vypadáš jako bohyně měsíce,“ zamumlala.

Usmál se. „Jak vypadá bohyně měsíce?“

„Bledá a krásná, s ústy stvořenými pro lásku.“ Políbila ho na rty.

„Předpokládám, že jsme teď pár,“ prohodil.

Zvedla se do sedu. „Co máš na mysli?“

„Že budeme společně žít a vychovávat naše děti.“

„Počkej,“ zarazila ho a krátce se zasmála.

To ho zmátlo a zamračil se. „Ale po téhle noci…“

„Ta noc byla nádherná, a já tě zbožňuju,“ řekla. „A chci si to dneska v noci zopakovat. Ale do budoucnosti nebudeme spěchat.“

Nechápal. „Ale vždyť můžeš být těhotná!“

„Po jediné noci nejspíš ne. Každopádně tohle je v rukou bohyně měsíce, která vládne všemu, co má něco společného se ženami. Jestliže chce, abychom měli děti, tak budiž.“

„Ale…“ Byl zmatený. „Souvisí to nějak s Enwoodem?“

Stoupla si. „Poslouchej. Slyšíš to co já?“

Zůstal tiše stát, po chvíli zdáli zaslechl ozvěnu hlasů lidí, kteří někam jdou a přitom si povídají.

„Všichni vstávají,“ vysvětlila mu Neen. „A směřují k Monumentu.“

Zmatený Seft nevěděl co říct, jak ji přimět, aby mu tu záhadu objasnila. Následoval ji k řece, kde se napili studené čerstvé vody a rychle se umyli. Pak se vrátili do vesnice a připojili se k davu směřujícímu na západ. Všichni si něco vzrušeně vykládali, těšili se na velkou událost.

Neenin dům našli prázdný: její rodina už odešla. Neen vstoupila dovnitř a vyšla se dvěma plátky studené skopové pečeně. Jeden dala Seftovi a oba se za chůze pustili do jídla.

Seft se utěšoval pomyšlením na její slib, že spolu stráví další noc. Tohle znamenalo, že to s ním myslí vážně. A třeba si trochu víc popovídají o tom, že se stanou dvojicí, a on možná začne chápat její způsob uvažování.

Lidé prošli vesnicí a pak všichni pokračovali dál po přímé jihozápadní cestě. Dobytek neochotně ustupoval stranou, jak se dav vyhrnul až přes okraje udusané cesty. Lidé mluvili tiše a našlapovali zlehka, jako by se báli, že probudí nějakého spícího boha; přesto působili hluk, který připomínal řeku hrnoucí se skalnatými vodopády.

Cesta vedla přímo ke vchodu do Monumentu.

Lidé uvnitř seděli obráceni ke vchodu, kterým přišli, v této době směrem vycházejícího slunce. Jedna kněžka vyháněla ven několik vepřů.

Kruh se zaplňoval. Seft s Neen nemohli v davu najít Ani, Joiu ani Hana. Neen navrhla, aby se odebrali na vzdálenou stranu a posadili se na hliněný násep, odkud všechno uvidí.

Kruh měřil napříč asi sto kroků. Kolmo zasazené kameny, víceméně stejně vzdálené jeden od druhého a každý o trochu vyšší než vysoký muž, tvořily na náspu prstenec. Bylo jich příliš mnoho na to, aby je Seft dokázal spočítat. Povrch neměly nijak tvarovaný ani hlazený. Hornina měla modrý odstín a Neen se Seftovi zmínila, že se jí říká modrý kámen.

Uprostřed se nacházel dřevěný kruh, a ten byl zcela odlišný. Seft se zadíval pozorněji a rozeznal velký prstenec z kmenů stromů vyšších než modré kameny. Dřevěné sloupy byly nahoře spojeny překlady, které vytvářely dokonale vyrovnaný souvislý kruh. Na rozdíl od modrých kamenů byly tyto dřevěné sloupy a překlady otesané do přesných velikostí a povrch měly dohladka oškrábaný. Tesař v Seftově nitru dílo obdivoval, jen přemýšlel, jak dalece je bytelné. Jestliže se nějaká pomatená kráva proti jednomu z těch kmenů rozběhne, jak velká část té stavby spadne? Všichni dávali bezesporu pozor, aby se krávy na tohle posvátné místo nedostaly.

Uvnitř tohoto kruhu Seft rozeznal druhý menší, spíš ovál, který tvořily volně stojící dvojice sloupů, z nichž každá měla nahoře příčnou rozpěru, ale zůstávala oddělená od ostatních. Sloupy byly zhotoveny stejně pečlivě, ale byly vyšší.

Okamžitě vytušil, že dřevěné kruhy jsou významnější. Vnější kamenný kruh ve srovnání s nimi vypadal nahodile a nedbale. Sefta napadlo, jestli není starší a jestli ho nevybudovali méně zruční lidé.

Dav se nyní choval překvapivě tiše, vnímal posvátnost místa. Seft zaznamenal náladu napjatého očekávání. Byl zde už dříve a viděl kněžky provádět obřad jarní rovnodennosti, ale tohle je očividně významnější záležitost a sleduje ji mnohem více lidí. Letní slunovrat znamená konec starého roku a začátek nového. Všichni jsou dnes o rok starší.

Lidé věděli, že všechno, co je drží naživu, pochází od slunce, a proto ho uctívali.

Převážnou část davu představovali pastevci – tvořili zároveň většinu obyvatel Velké planiny. Ale přišlo i pár rolníků, kteří pracují na úrodných půdách v údolích řek a potoků a které každý poznal podle jejich tetování. Ženy obvykle mívaly tetované náramky na zápěstích a muži se tetovali na krku. Seft však neviděl žádného muže-rolníka a vzpomněl si na rozhovor Ani s Piou předchozí noci a na to, jak nepřítomnost těchto mužů Ani znepokojila.

Nepřišli ani zálesáci, Seft ovšem důvod znal. Zálesáci se vydali na svou každoroční pouť za zvěří do Severozápadních kopců, kde roste čerstvá letní tráva.

Na východní obloze se rozbřesklo a lidé stále ještě přicházeli. Obloha byla bezmračná, a jak stříbrné světlo sílilo, zdálo se, že žehná hlavám celého davu.

Konečně se objevily kněžky, asi třicet jich tančilo vždy ve dvou párech společně. Byly oblečené v kožených halenách jako každý jiný, jenomže delších, až ke kotníkům. Nohy měly bosé.

Jedna z nich nesla buben, vydlabaný kus kmene, do kterého rytmicky tloukla hůlkou, což vydávalo překvapivě silný, dobře slyšitelný zvuk.

Všechny dělaly stejné pohyby, vlnily se do strany a zpátky jako vysoká tráva ve větru. Sefta to uchvacovalo. Ještě nikdy neviděl nikoho takhle tančit, všechny se pohybovaly společně jako hejno ryb.

Při tanci zpívaly. Jedna s bílými vlasy, patrně velekněžka, vždy zazpívala nějaký verš, který zněl jako otázka, a ostatní společně odpovídaly. Vstupovaly do vnějšího kruhu a zase z něj vystupovaly, vinuly se mezi sloupy, proplétaly se jako rákosí v rukou košíkáře. Zdálo se, že dřevěné sloupy jednotlivě oslovují, jako by každý znamenal něco jiného. Seft měl pocit, že při zpěvu počítají, ale slova, která používaly, mu nijak povědomě nezněla.

Tanec nebyl sexy. Tedy, nijak moc sexy. Pohupující se ženy připadaly Seftovi sexy vždycky, ale v tomto tanci to nepředstavovalo to hlavní.

Vnější kruh modrých kamenů, který se nacházel v hliněném náspu, nehrál žádnou úlohu v obřadu, jenž se konal kolem dvou dřevěných kruhů: toho většího i toho neúplného oválu v něm. Kněžky nejprve obešly ten větší, pak učinily totéž kolem oválu, jehož chybějící část se nacházela proti vchodu – opět směrem na severovýchod. A tady tanec končil: v mezeře.

Kněžky klesly k zemi, stále v dlouhé řadě dvojic. Když slunce pozvolna vystoupalo nad obzor, zpívaly hlasitěji. Seft se ocitl v téměř přímé čáře s východem slunce a viděl, že nebeské těleso vychází přesně mezi dvěma dřevěnými sloupy vnějšího kruhu. Monument byl zcela zjevně vystavěn právě takto promyšleně. Sloupy a překlad tvořily rám a Seft si s pocitem posvátné bázně uvědomil, že se jedná o klenutý vchod, kterým bůh slunce přichází na svět.

Zatímco červený kotouč stoupal na obloze, dav se ještě více ztišil a kněžky zpívaly hlasitěji. I když slunce vycházelo každý den, tu a tam se jeho objevení zdálo mimořádné a všichni ho sledovali v posvátném vytržení.

Slunce už téměř úplně vyšlo. Píseň kněžek zněla stále hlasitěji. Nejnižší okraj slunečního oblouku zdánlivě otálel pod obzorem, jako by se zdráhal ztratit spojení; pak se konečně uvolnil a mezi ním a zemí se objevil zlomek světla. Píseň dosáhla vrcholu. A vzápětí píseň i buben rázem umlkly. Dav propukl v triumfální jásot, tak hlasitý, že ho mohlo být slyšet na konci světa.

A bylo po všem. Kněžky odpochodovaly po dvojicích mezerou v hliněném náspu a zmizely do svých domů. Napětí se vytratilo, lidé v davu se začali zvedat, protahovali si nohy a klábosili.

Seft a Neen zůstali sedět na trávě. Pohlédl na ni. „Cítím se trochu… rozhozený,“ přiznal.

Přikývla. „Takhle to na lidi působí, zvlášť poprvé.“

Zadíval se na dav hrnoucí se mezerou ven. „Měl bych se vrátit k rodině – ale uvidím tě ještě, viď?“

Usmála se. „To doufám.“

„Kde se sejdeme?“

„Nechtěl bys přijít a povečeřet s mou rodinou?“

„Znovu? Víš určitě, že by to tvojí matce nevadilo?“

„Vím to určitě. Pastevci se vždycky rádi podělí s druhými. Při jídle je pak víc zábavy.“

„V tom případě pozvání přijímám. Včerejší večeře byla úžasná. Chci říct, jídlo mi moc chutnalo, ale nejvíc ze všeho se mi líbilo, že…“ Zaváhal, nejistý, jak vyjádřit své pocity. „Líbilo se mi, že se všichni navzájem milujete.“

„Tak to v rodinách obvykle bývá.“

Zavrtěl hlavou. „V každé rodině ne.“

„To je mi líto. Uteč k nám dneska večer znovu.“

„Děkuju ti.“

Zvedli se. „Měl bych si pospíšit,“ pronesl Seft zdráhavě.

„Tak jdi.“

Otočil se a odkráčel.

Nevěděl, jestli se má radovat, nebo ne. Miloval se s dívkou, kterou má vroucně rád, a bylo to nádherné – pak mu řekla, že si není jistá, jestli s ním chce strávit život. A co hůř, zdálo se, že Seft má soka, vysokého, sebejistého muže jménem Enwood, který je starší než Neen, zatímco on je mladší.

Zítra bude muset odejít se svou rodinou a neuvidí Neen až do podzimní rovnodennosti. Enwood bude mít čtvrt roku, kdy se o ni bude moct ucházet, a žádného soka na dohled.

Ale dneska v noci bude Neen se Seftem, a ne s Enwoodem. Seft dostane ještě jednu příležitost, jak učinit tento vztah trvalým.

Venku před Monumentem už spousta lidí obchodovala. Smlouvali, nabízeli své zboží, poptávali se po tom, co chtějí, a přeli se o cenách ve srovnání s jiným zbožím, jako jsou pazourkové sekery a pazourkové nože, kamenná kladiva, hrnce, usně, provazy, býci, berani, luky a šípy.

Seft našel svou rodinu. Očekával, že si ho Olf a Cam budou dobírat kvůli tomu, kde strávil noc, pronášet oplzlé návrhy a snažit se proměnit jeho milostný vztah v něco nechutného. Oni však seděli bok po boku na zemi a koukali na něj, jako by čekali, že se něco stane.

To působilo zlověstně.

Otec stál otočený na opačnou stranu, mluvil s provazníky Evem a Fee, a Seft čekal, až rozhovor skončí.

Po chvíli se Cog otočil a vybafl: „Kdes byl v noci?“

„Všechna práce byla přece hotová, než jsem odešel, ne?“ opáčil Seft.

„Čirou náhodou jo, ale mohl jsem tě potřebovat.“

„Jsem rád, že jsi mě nepotřeboval.“

„Každopádně mám starosti, že jsme nechali naši jámu bez dohledu. Tomu Wunovi nevěřím.“

Seft cítil, že bude následovat špatná zpráva. „Co si představuješ, že Wun udělá? Je tady.“

„Má velkou rodinu, a asi nechal někoho z nich doma.“

„A ti provedou co – ukradnou nám lopaty?“

„Nevtipkuj, nebo ti tu tvou pitomou palici urazím.“

Cam se hlasitě zachechtal, jako by to byla největší legrace, jakou kdy slyšel.

„Já jenom nevím, jaké nebezpečí hrozí,“ dodal Seft.

„Nebezpečí je v tom, že Wunovi lidi tráví tři dny tím, že vybírají pazourky v jámě, kterou nemuseli kopat, protože jsme ji vykopali my.“ Ukázal na Sefta prstem. „Na tohle jsi nepomyslel, chytráku, co?“

„To je pravda.“ Seft považoval celou Cogovu představu za nepravděpodobnou, ale nechtěl se s ním hádat.

„Proto pomažeš zpátky hlídat jámu,“ pronesl otec vítězně.

„Kdy?“

„Dneska. Teď hned. A můžeš v ní uklidit, než se vrátím. Dno jámy je samá špína.“

Seft o krok ustoupil, chvíli mlčel a pak řekl: „Ne.“

„Neodvažuj se mi říkat ne, chlapče.“

„Poznal jsem jednu dívku –“

Cam a Olf se začali pošklebovat.

„Dnes večer jdu k nim domů a její matka nám udělá večeři. Tohle si nenechám ujít.“

„Ale ano, necháš.“

„Pošli Olfa. Nemá žádnou dívku tady ani jinde. A on bude při vyhazování Wunovy party z naší jámy lepší než já.“

„Já posílám tebe.“

„Proč?“

„Protože já jsem hlava téhle rodiny a já rozhoduju.“

„A odmítáš to znovu uvážit, i když je tvoje rozhodnutí hloupé.“

Otec ho praštil pěstí do obličeje.

Cog měl tvrdé pěsti a jeho rány bolely. Seft klopýtl zpátky a tiskl si k obličeji ruku. Úder zasáhl část levého oka. Seft měl rozmazané vidění.

Olf a Cam jásali a tleskali.

Seftem to otřáslo. I když se něco podobného stalo už dříve, pokaždé ho překvapilo, že jeho vlastní otec umí být tak krutý.

Otec se znovu rozmáchl, ale tentokrát byl Seft připravený a úderu se vyhnul. Dodalo mu to sebedůvěru: otec není všemocný. Seft mu rychle ránu oplatil, neuváženě, a podařilo se mu trefit Coga do nosu.

Tohle bylo poprvé, kdy otce udeřil.

Z Cogova nosu vystříkla krev. „Jak se opovažuješ vztáhnout na mě ruku, chlapče?“ zařval rozhořčeně. A vrhl se na něj. Tentokrát se Seftovi nepodařilo uhnout, otec ho zasáhl ze strany do hlavy a srazil ho na zem.

Chvíli zůstal napůl omráčený. Když se probral, viděl, že leží vedle hromádky pazourků. Nejasně si uvědomoval, že rvačce přihlíží skupina lidí.

Zvedl se a popadl na svou obranu jeden kámen.

„Chceš mě praštit kamenem, neposlušnej pse?“ zavrčel Cog a znovu se na Sefta vrhl.

Jak se otec na něj řítil, Seft zvedl pravou ruku s pazourkem.

Jenže než stačil kámen odhodit, někdo mu zezadu chytil zápěstí a mocným sevřením pazourek z ruky vykroutil. Vzápětí měl zápěstí volné, ale obě paže sevřené, takže stál na místě bez možnosti pohybu. Uvědomil si, že ho drží Olf. Urputně se snažil vymanit z jeho sevření, ale nedokázal se pohnout: Olf byl příliš velký a příliš silný.

Zatímco se bezmocně kroutil, Cog ho znovu tvrdě udeřil pěstí; nejprve do obličeje, pak do břicha a znovu do obličeje. Seft křičel bolestí a prosil otce, aby přestal. Cogův obličej se přiblížil a zvrácený úsměv prozrazoval potěšení z krutosti. „Vrátíš se do jámy?“ zeptal se Cog.

„Ano, ano, cokoli chceš!“

Olf ho pustil a Seft se zhroutil na zem.

Zaslechl, jak provazník Ev jeho otci říká: „Dostaneš se do nepříjemností.“

Cog pořád ještě zuřil. „Já? Do nepříjemností?“ zavrčel útočně. „S kým? S tebou?“

Ev se nedal zastrašit. „S lidmi daleko významnějšími, než jsem já.“

Cog si opovržlivě odfrknul.

Sefta bolelo celé tělo a plakal. Podařilo se mu zvednout se na všechny čtyři. Plazil se pryč. Lidé na něj zírali, což jeho pocity dál zhoršovalo.

Pokusil se vstát. Nějaký neznámý muž mu pomohl a jemu se podařilo postavit se zpříma.

Pak odkulhal pryč.

Kapitola 2

Hlavní činností dne po obřadu a před večerní hostinou bylo obchodování s dobytkem. Pastevci znali nebezpečí příbuzenské plemenitby a vždy rádi přiváděli čerstvou krev. Při každém obřadu získávali nová hospodářská zvířata, zejména býky, berany a vepře, a obvykle je směňovali za svůj dobytek v poměru kus za kus. Pastevci zdaleka se vraceli domů se samci z Velké planiny, aby vylepšili vlastní plemena.

Ani procházela se dvěma dalšími stařešiny Keffem a Scaggou mezi lidmi a dávali pozor, aby případně nedošlo k nějakému nesváru. Dohadování obvykle probíhalo přátelsky, mohlo se nicméně zvrhnout, a stařešinové měli za úkol udržovat veřejný pořádek.

Stařešinové se určovali jen volně a lidé se k této skupině připojovali a opouštěli ji bez jakýchkoli okolků. Keffa uznávali jako vůdce a nazývali ho Správce pazourků, protože měl na starost záložní majetek pastevců v podobě zásoby částečně opracovaných pazourkových kamenů, ukryté ve střežené stavbě ve středu Zátoky. Scagga patřil ke stařešinům, protože byl hlavou velké rodiny a měl ráznou povahu – na Anin vkus někdy až moc ráznou. Ani samotnou lidé považovali za moudrou, i když ona sama by se označila za rozumnou. Měla sourozence a bratrance a sestřenice, všechny mladší, příbuzné, kteří by po její smrti mohli sloužit jako stařešinové.

Stařešinové vládli společenství pastevců velmi nenásilně. Neměli žádné donucovací prostředky, ovšem osoba, která stařešiny neuposlechla, pak trpěla všeobecným odsudkem, a s tím se žije těžce. Jejich rozhodnutí se tudíž obvykle přijímala.

Ani věřila, že štěstí jejích dětí a případných vnoučat závisí na blahu místních obyvatel a hladkém běhu jejich života, a tak svou práci stařešiny brala jako součást povinnosti vůči rodině.

Byla už těhotná s Hanem, když jejího nebojácného muže Olina udupala kráva a ona tu zůstala na výchovu tří dětí sama. Lidé předpokládali, že si najde jiného muže, který bude sdílet její břímě i lože: stále ještě byla mladá, docela hezká a po celé Velké planině oblíbená. Pořád se tu nacházela spousta volných mužů středního věku, protože mnoho žen umíralo při porodu, ale Ani všechny své nápadníky odmítla. Po Olinovi už nemohla znovu milovat. Představila si ho teď s tím hustým plavým vousem, jak si vykračuje přes planinu, a ten obrázek jí vehnal slzy do očí. „Jsem žena jednoho muže,“ říkala někdy. „Pro mě je jenom jedna opravdová láska.“

Z Neen a Sefta měla radost. Bude to zřejmě slušný chlapec s dobrým srdcem, má sice drobné nedostatky, ale je natolik chytrý, že se rychle učí. A je neobyčejně hezký, s těmi vystouplými lícními kostmi, tmavýma očima a téměř černými, rovnými vlasy. Budu moc ráda, jestli mi ti dva dají vnouče, pomyslela si.

Když přemýšlela o Joii, takhle bezstarostná nebyla. Joia navenek vypadala, že je šťastná s rodinou a přáteli a přívětivá k ostatním, ale v nitru byla neklidná a nespokojená. Možná je to jen tím dospíváním.

Han byl šťastný chlapec, zvláště teď, když má psa. Má rád Piu, ale na milostný vztah jsou samozřejmě ještě moc mladí. Dětská přátelství v dospělosti někdy přerostou v lásku, nicméně nestává se to často, a Ani doufala, že se to nestane ani v tomto případě: Pia je rolnické děvče a milostné vztahy mezi rolníky a pastevci často působí nepříjemnosti.

Když se znovu rozhlédla kolem sebe, uvědomila si, že je tu dnes málo rolníků s potetovanými krky. Proč zůstali doma? Co mají za lubem? Ptala se na to už několika rolnických žen, nenápadně, jen jaksi mimochodem, ale zdálo se, že to nevědí.

Kromě s dobytkem se tu obchodovalo i s jídlem, pazourkovým nářadím, kůžemi, hrnčířským nádobím, provazy, luky a šípy.

Pastevci jako hostitelé měli výhodu. Všichni ostatní sem museli své zboží dopravit, často na velkou vzdálenost. Jako projev uznání této výhody poskytli pastevci všem na konci dne pohoštění.

Uviděla Piu, jak nabízí kozí sýr – nový druh měkkého a také tvrdý trvanlivý. Vedle Pii stála nějaká žena, patrně její matka. Ani pozdravila Piu a ženě se představila. „Já jsem Ani, Hanova matka. Kéž se na tebe usměje bůh slunce.“

„I na tebe,“ odpověděla žena. „Já jsem Yana. Děkuju ti, že jsi včera dala najíst Pii a Stamovi.“

„Hanovi se líbilo hrát si s Piou.“ O trucovitém Stamovi se nezmínila.

„Pia Hana miluje.“

Piu to zřejmě uvedlo do rozpaků. „Mami! Já Hana nemiluju. Na lásku jsem moc mladá,“ namítala.

„Samozřejmě,“ přisvědčila Yana. Ani se usmála.

„Ochutnej můj sýr,“ nabídla jí Yana. „Jen na zkoušku.“ Podala Ani kus měkkého bílého sýra na zeleném listu.

„Děkuju ti.“ Lidé z Velké planiny krávy nedojili, protože jim kravské mléko dělalo zle. Jenže rolníci věděli, jak proměnit kozí mléko v sýr, a to byla lahůdka. Ani ho ochutnala. „Moc dobrý,“ pochválila sýr. „Nechtěla bys dva kusy kůže dost velké na boty?“

„Chtěla. Můžeš za to dostat velký kus sýra.“

„Pošlu někoho s tou kůží.“

„Dobrá.“

Objevil se poslíček se vzkazem, který povolával všechny tři stařešiny k jakémusi sváru. Chlapec je odvedl k místu, kde nabízel své zboží hrnčíř. Nějaký nazlobený muž držel velký hrnec, z jehož dna kapala voda.

Když hrnčíř uviděl tři stařešiny, okamžitě oznámil: „Udělal obchod – nemůže z něj couvnout!“

„Ten hrnec teče!“ namítl muž.

„Je bezvadný na skladování obilí nebo tuřínu. Nikdy jsem neříkal, že je na vodu.“

„Co jsi dostal za ten hrnec?“ zeptala se Ani hrnčíře.

„Tři šípy.“ Hrnčíř jí ukázal tři šípy s ostrými pazourkovými hroty.

„Jsou bezvadné,“ zdůraznil výrobce šípů.

Ani si všimla, že hrnčíř je malý zakulacený muž a výrobce šípů je vysoký a hubený. Podobali se věcem, které dělají. Musela potlačit úsměv.

Obrátila se k hrnčíři. „Řekl jsi mu, že ten hrnec neudrží vodu?“

Hrnčíř vypadal provinile. „Možná řekl. Nepamatuju se.“

„Nic takového jsi mi neřekl,“ zlobil se výrobce šípů. „Kdybys to řekl, nedal bych ti tři dobré šípy.“

Ani vzala Keffa a Scaggu stranou na poradu.

„Ten hrnčíř je podvodník,“ prohlásil Scagga. „Pokusil se zbavit vadného díla. Je nečestný.“

Keff řekl: „Pro naši pověst je špatné, když lidem projde obchodování s podřadným zbožím.“

Ani souhlasila.

Otočila se k hrnčíři a řekla: „Musíš vrátit šípy a on ti vrátí hrnec.“

„Co když odmítnu?“

„Pak si můžeš sbalit svoje zboží a jít domů, protože když se vzepřeš našemu rozhodnutí, nikdo s tebou nebude obchodovat. Lidi by si mysleli, že jsi nepoctivý.“

„A měli by pravdu!“ dodal Scagga.

„Tak tedy dobrá,“ přikývl hrnčíř. Vrátil šípy a hrnec si zase vzal.

„Jestli chceš tenhle hrnec nabízet, pověz lidem, že není na tekutiny, a proto ho můžou dostat levně,“ řekla mu Ani.

Hrnčíř neochotně zamručel na souhlas.

Ani překvapilo, když se tu objevila Joia, celá rozrušená. „Mami, musíš jít se mnou. I Keff a Scagga. Pojďte za mnou, prosím – je to naléhavé.“

Následovali ji. „Co se stalo?“ zeptala se Ani.

„Došlo k násilí.“

Při obřadu docházelo často ke sporům, ale stařešinové dělali vše, co mohli, aby zabránili rvačkám.

Joia je přivedla k místu, kde asi půl tuctu lidí postávalo kolem hromady napůl opracovaných pazourkových kamenů, jako by čekali, co se stane. Ani se zmocnil nepříjemný pocit, že by to mohlo mít něco společného s mladým Seftem.

„Tohle je Cog, Seftův otec,“ sdělila jí Joia. „Před chvilkou jsem potkala Sefta, vracel se zpátky k jejich jámě. Obličej měl poraněný, potlučený a oteklý, a šel napůl v předklonu od úderů do břicha. Řekl mi, že ho zbil otec.“

„Kde je Seft teď?“ zeptala se Ani.

„Odešel. Cítil se příliš trapně na to, aby s někým vůbec mluvil.“

„Po tom nikomu nic není, jak se rozhodnu ukáznit neposlušného syna,“ zavrčel rozhorleně Cog. „A ten kluk mě praštil! Podívejte se na můj nos.“ Cog měl nos zakrvácený a ohnutý. „Bylo to utkání mezi dvěma,“ prohlásil vzdorovitě.

Poblíž stáli manželé provazníci, které Ani znala, a nyní se žena, Fee, opovržlivě zasmála: „Utkání mezi dvěma? Ten velký hlupák toho chlapce držel, že se nemohl ani hnout, a jeho otec ho mlátil hlava nehlava. Choval se jako vzteklej bejk. Ten chlapec odlezl po čtyřech!“

Rozzuřený Cog vykročil k Fee se zvednutou pěstí. „Ještě jednou řekneš, že jsem vzteklej bejk, a já ti tu tvou hnusnou palici urazím.“

Fee pohlédla na Ani a dodala: „Myslím, že tohle moje slova potvrzuje, je to tak?“

Ani vkročila mezi Coga a Fee a promluvila ke Cogovi. „Duch Monumentu si oškliví násilí.“

„Já kašlu na ducha čehokoli.“

„Očividně,“ přisvědčila. „Ale sem nemůžeš přijít, jestliže nechováš úctu k duchům tohoto místa.“

„Já říkám, že můžu.“

Ani zavrtěla hlavou. „Musíš jít někam jinam. A už nikdy se nevracej.“

„Nemůžeš mě donutit, abych odešel,“ prohlásil opovržlivě Cog.

„Ale můžu,“ odpověděla Ani. Odvrátila se a tiše promluvila ke Keffovi a Scaggovi. „Když vy dva půjdete a rozhlásíte to, já pro jistotu zůstanu poblíž.“

Oba odešli. Ani přešla nedaleko, odkud mohla na Coga dohlížet. Přisedla si ke dvěma starším lidem, Vennovi a Nomi, kteří vyráběli jehly a špendlíky z kostí.

Nomi byla rozrušená. „Viděla jsem tu rvačku. Bylo to kruté. Řekli jste lidem, aby s tímhle strašným kopáčem neobchodovali?“

„Keff a Scagga to právě teď dělají.“

Chvíli si povídali. Po několika minutách ke Cogovi přistoupil muž v kožené haleně. „Ten to ještě neslyšel,“ poznamenala Nomi.

„Však to uslyší,“ řekla Ani.

Výrobce vaků naproti Cogovi přistoupil k muži v haleně, tiše mu něco řekl a muž odešel.

Nikdo jiný obchodovat s Cogem nepřišel.

Po dlouhém čekání Cog a jeho dva starší synové začali nakládat pazourky zpátky do košů. A krátce poté odešli.

„Dobrá práce,“ prohodila k Ani uznale Nomi.

Joia se na večerní oslavu moc těšila. Měla ráda básníky. Zpívali o tom, jak začal svět, kdy přišli lidé poprvé na Velkou planinu, a co dělali bohové, když zasahovali do jejich záležitostí. Tyto příběhy přenášely Joiu z každodenního světa do vesmíru bohů a duchů, kde se může stát cokoli.

Na počátku, zpíval jeden básník, žádné slunce nebylo.

Joia tento příběh už slyšela dříve, zpíval ho tehdy jiný básník. Vyprávění bylo vždy stejné, ale každý básník ho přednášel poněkud odlišně. Všichni však zařazovali jisté opakované věty.

Jediné světlo pocházelo od bledého měsíce a mihotavých hvězd. A tak lidé po celý temný den spali, a hledali jídlo v noci, a uctívali bledou bohyni měsíce. Život byl těžký, protože neviděli dobře, aby mohli lovit zvěř nebo sbírat plané ovoce.

Joia si lehla na záda a zavřela oči, aby si lépe představila svět před dávnými, dávnými časy.

Jednoho dne bledá bohyně měsíce promluvila na statečného muže, který se jmenoval Resk.

Všichni věděli, že to znamenalo nepříjemnost. Bohové dokázali být laskaví, ale snadno se uráželi – trochu jako zálesáci.

Statečný Resk si postěžoval bledé bohyni měsíce, jak je život těžký, a řekl, že lidé potřebují více světla. Bledá bohyně měsíce se urazila a rozhněvala, protože lidé říkají, že je příliš slabá.

Na obloze se začaly dít podivné věci.

Bledý měsíc se každou noc zmenšoval, až úplně zmizel, a světlo vydávaly jen mihotavé hvězdy. Lidé naříkali a plakali. Ale bledý měsíc se vrátil jako tenký srpek a každou noc dorůstal, až byl nakonec opět kulatý, a lidé se zaradovali. On však od té doby neustále takto ubýval a dorůstal, jako trest lidem, kteří říkali, že světlo bledé bohyně měsíce je slabé.

Statečný Resk hledal řešení tohoto problému. Cestoval po celém světě.

Následovalo dlouhé vyprávění o Reskových dobrodružstvích ve třech podivných zemích: v jedné, kde nikdy nepršelo, v jiné, kde nikdy pršet nepřestalo, a v takové, kde byl pořád sníh.

Potom došel na kraj světa.

Posluchači ztichli. Představa kraje světa naháněla hrůzu.

Věděl, že je to nebezpečné, ale nevrátil se zpátky.

Protože byla tma, přepadl přes okraj.

Mnoho lidí začalo lapat po dechu a jeden člověk zvolal: „Ach, ne!“

Ale pod ním letěla sova a ta ho zachytila. A pak statečný Resk uviděl jasné světlo zářící na spodní straně světa.

„Laskavý bůh slunce!“ vydechlo několik lidí.

Ano, tam žil laskavý bůh slunce.

Laskavý bůh slunce promluvil na statečného Reska a zeptal se ho, proč přišel na kraj světa. Statečný Resk mu vysvětlil, že lidé jsou celý temný den slepí, a požádal laskavého boha slunce, aby vystoupal nad zem a zářil.

Laskavý bůh slunce řekl: „Ale bledá bohyně měsíc je má sestra. Nechci zářit jasněji než ona.“

„Přicházej tedy jen ve dne a rozsviť naši tmu,“ požádal statečný Resk. „Pak budeme moci lovit a sbírat ovoce v době, kdy jsi s námi, a spát, až zmizíš.“

Laskavý bůh slunce s tím souhlasil.

Statečný Resk se ujistil: „Ale přijdeš každý den, že?“

„S tím počítám,“ odpověděl laskavý bůh slunce.

A s tím se museli lidé spokojit.

Dokud Joia neslyšela tento příběh, lámala si hlavu, proč měsíc dorůstá a ubývá a proč slunce v noci mizí a ráno se vrací. A představa kraje světa ji uchvacovala. Předpokládala, že svět musí nějaký kraj mít.

Během přednesu padla tma. Děti teď šly spát. Někteří dospělí také, ale ne všichni. Nastal čas radovánek.

Všichni věděli, že malé dítě by měli pokud možno vychovávat matka a otec, a rodičovské dvojice se obvykle vyhýbaly milostným pletkám s druhými. Jenže příbuzenské křížení mezi lidmi bylo stejně nebezpečné jako ve stádech. Dokonce i rolníci, kteří obvykle vyžadovali od žen poníženou poslušnost, chápali, jaký prospěch přináší nová krev. A tak se v noci o letním slunovratu mnoho dvojic rozdělilo, byť jen na pár hodin. Obzvláště dobré bylo pořídit si miminko s někým hodně zdaleka. Pokud k tomu došlo, dítě vychovávaly dvojice, ať místní, nebo návštěvnická, stejně jako své ostatní potomky.

Radovánky byly hlavním lákadlem.

Začalo to rychle. Joia tušila, že někteří lidé si už předem domluvili, s kým půjdou, a teď okamžitě vytvořili dvojice a nedočkavě zamířili z vesnice ven. Ostatní se jen tak procházeli, čekali, až zachytí něčí pohled. Starší lidé se po Joii a jejích kamarádkách nepoohlíželi: sex mezi starými a mladými byl přísně zapovězený.

Joia se bavila se svou sestřenicí Vee a její přítelkyní Roni, které netajily nadšení, o chlapcích, kteří se jim líbí, a dělaly si legraci z těch nepřitažlivých. Shodly se, že děti dělat nechtějí, a probíraly, jaké mazlení možná dovolí.

Joia si myslela, že Roni dokáže nejspíš upoutat každého chlapce. Mezi nimi třemi platila se svou hladkou hnědou pletí a velkýma očima za krasavici. Vee možná naháněla trochu strach: její postoj a chůze působily vyzývavě, jako by se pořád chtěla hádat. To mohlo chlapce odrazovat.

Joia sama žádné vzrušení nepociťovala. Předpokládala, že asi bude nějakého chlapce líbat, nicméně ta vyhlídka v ní žádné nadšení nevyvolávala. V tomto ohledu se od ostatních dívek lišila.

Ji uchvacovalo slunce, měsíc a hvězdy, a různé způsoby, jak se pohybují po obloze. Hodně myslela na duchy, kteří žijí v řekách, ve skalách a v divokých zvířatech, na duchy, kteří mohou být laskaví, nebo zlomyslní či přímo zlí. Měla ráda čísla. Pamatovala si, jak jí matka kdysi řekla: „Tvoje první slovo bylo máma, ale to druhé bylo dva.“

Občas si Joia myslela, že s ní bude určitě něco v nepořádku.

Všechny tři dívky se procházely po okraji vesnice a dávaly pozor, aby nešláply na lidi, kteří si už užívali svobody této zvláštní noci ve dvojicích, trojicích i čtveřicích, některých pouze mužských nebo pouze ženských, některých smíšených. V příliš velké tmě nebylo vidět přesně, co lidé dělají, ale kolem se ozývaly rozvášněné zvuky, vzdechy, hekání a náhlé výkřiky.

Joia hledala svou sestru Neen. Toužila se dozvědět, jestli ji najde s Enwoodem, když teď Seft odešel. Neviděla však ani Neen, ani Enwooda.

Vee a Roni se už nemohly dočkat a zároveň měly obavy, a Joia si všimla, že obě mluví vyšším hlasem. Zanedlouho narazily na skupinu chlapců zahrnující Veeina bratra Casse, starého šestnáct letních slunovratů. Chvilku si povídali, vzájemně se popichovali, a po chvíli nejpohlednější z chlapců, Cassův kamarád Robbo, objal jednou paží Roni.

Jako by se nechumelilo, pomyslela si Joia.

Robbův krok napověděl dosti nevýraznému Mokemu, že se má přitočit k Vee. Joia očekávala, že ho kamarádka odmítne. Vee toho předtím navykládala hodně o tom, že bude líbat jen opravdu přitažlivé chlapce. Teď se však zdálo, že na všechno zapomněla, a Mokeho políbila, aniž ji o to požádal.

Zbyla jen Joia.

Nastala chvíle nejistoty, a pak se na ni Cass usmál. Líbil se jí. Byl přátelský a chytrý. „Mám dojem, že se ti líbila báseň o bohyni měsíce a bohu slunce,“ prohodil. Věděl, co ji zajímá.

Navzdory tomu neměla nejmenší chuť ho políbit. Ale myslela si, že by to udělat měla.

I on zřejmě váhal, a Joiu napadlo: Tak do toho, ať to máme z krku. Položila mu ruku na rameno, zvedla k němu tvář a políbila ho.

Nevěděla co dál, a zdálo se, že to neví ani on. Chvíli takhle stáli, ústa na ústech. Jeho rty ji nevzrušovaly. Nic se nedělo. Jí se to ani nelíbilo, ani jí to nevadilo. Připadalo jí to nesmyslné, zbytečné. Odtáhla se.

Cass to vycítil. „Nedělalo ti to dobře, viď?“ poznamenal dobromyslně: nijak ho to nerozhodilo.

„Nedělalo,“ přisvědčila. „Omlouvám se.“

„Co by ti dělalo dobře – víš to?“

„Nemám tušení.“

„Hm… doufám, že na to brzy přijdeš.“ Znovu ji políbil, krátce, pak se odvrátil.

Vee a Roni stále líbaly Mokeho a Robba. Joia se cítila nešťastná a nějak ztracená. Opustila skupinu a vydala se kolem vesnice. Co je to s ní? Obklopovali ji lidé oddávající se s obrovským potěšením všemožným sexuálním praktikám, a jí je to lhostejné.

Uviděla Veeinu matku Kae přicházející z opačné strany, zavěšenou do Inky, jedné z kněžek. Kae byla příbuzná: vdova po Aninu zesnulém bratrovi. Joia ji měla ráda – Kae byla štědrá a měla vřelé srdce a pohodový úsměv. Joia k ní z náhlého popudu přistoupila a políbila ji.

Tohle bylo jiné. Její rty spočinuly na plných a teplých rtech Kae. Ta položila Joii paži kolem ramen a objala ji. Její rty se lehce pohnuly, jako by zkoumaly ty Joiiny, a vzápětí se Joia lekla, protože ucítila špičku Kaina jazyka.

Joia by takhle dokázala zůstat dlouho, ale Kae s povzdechem objetí uvolnila. „Jsi rozkošná, Joio,“ řekla. „Ale všechny tyhle věci by ses opravdu měla učit s lidmi svého věku.“

Joia se cítila zklamaná a určitě to na ní bylo vidět, protože Kae dodala: „Omlouvám se.“ Pohladila Joiu po kudrnatých vlasech. „Jenže ono není dobré, když někdo starší učí mladšího.“

„Milenci si potřebují být rovni,“ dodala její společnice Inka.

„Dobrá,“ odpověděla Joia. „Každopádně se mi ten polibek líbil.“

„Hodně štěstí,“ popřála jí Kae a vykročila s Inkou dál.

Joiu to všechno ohromilo. Potřebuje klid a ticho, aby si to mohla promyslet. Zamířila domů.

Byla tam Ani, a také Neen. Ležely, ale nespaly a povídaly si. „Ty jsi nešla na radovánky?“ zeptala se Joia Neen.

„Ne.“

„Myslela jsem, že možná budeš s Enwoodem.“

Neen si povzdechla. „Nemůžu se rozhodnout. Plánovala jsem, že se dneska s Enwoodem setkám. Pak se objevil Seft a já myslím pořád na něj. Jenže teď je Seft pryč.“

„Seft si myslí, že jsi bohyně.“

„Zatímco Enwood je dvacet letních slunovratů starý a moc dospělý na to, aby zbožňoval obyčejnou lidskou bytost.“

„Jednoho z nich musíš mít radši,“ namítla Joia popudlivě.

„Seft je hezčí, ale Enwood je tady.“

Ani změnila téma. „Vypadáš ustaraně, Joio. Zřejmě sis radovánky moc neužila. Co se stalo?“

Joia si lehla vedle nich. „Takže,“ začala, „především Roni dostala Robba.“

„Dva nejhezčí,“ poznamenala Neen.

„Tak to často bývá,“ dodala Ani.

„A Vee dostala Mokeho. Vypadala hodně nadšeně.“

„To je dobře. Ale co ty?“

„Políbila jsem Veeina bratra Casse.“

„A…?“

„Nic.“ Joia pokrčila rameny. „Necítila jsem nic. Jen ústa nějakého kluka.“

„Rozmrzelo ho to?“

„Ne, choval se hezky. Ale byla to ztráta času.“

„A pak jsi přišla domů?“

„Ne.“ Joia zaváhala, ale rozhodla se říct pravdu. „Pak jsem políbila Veeinu matku.“

„Ženu!“ zvolala Neen. „To je překvapení. Jaké to bylo?“

„Opravdu hezké. Jenže ona mi řekla, že bych měla líbat někoho mého věku.“

„Zcela správně,“ přisvědčila rozhodně Ani.

„Jenže já teď nevím, co chci – jestli vůbec něco.“

„Hm, dozvěděla ses, že tě přitahují ženy, ne muži,“ usoudila Ani.

„Nevím. Neumím si představit, že líbám Vee nebo Roni nebo kteroukoli dívku.“

„Nedělej si s tím starosti. Jestli nemáš zájem o sex, tak to prostě přijmi. To není povinné. A můžeš se změnit.“

„Vážně?“

„S některými lidmi to tak je. Když jsem byla ve tvém věku, znala jsem jednoho chlapce, který pořád chodil s klukama a nikdy se neohlédl za hezkou dívkou. Pak, už jako starší, se zamiloval do ženy. Jsou pořád spolu a mají děti. I když si myslím, že na radovánky stále chodí s muži.“

„Mně se nelíbí být jiná než všichni ostatní,“ vyhrkla nešťastně Joia. „Dneska v noci jsem cítila, že jsem selhala.“

„Jsi jiná. Vím to odjakživa. Ale to není selhání – právě naopak. Ty jsi výjimečná. Věř mi, budeš žít zajímavý život.“

„Opravdu?“

„Ach ano,“ přisvědčila Ani s jistotou. „Uvidíš.“

Kapitola 3

Seft se probudil v domě poblíž jámy. Celé tělo ho bolelo. Pociťoval bolest v břiše, hlavu měl jako balvan, a když se dotkl obličeje, nahmatal u levého oka opuchlé, citlivé místo.

Horší než bolest byl však pocit hanby.

Všichni ti lidé viděli, že dostal napráskáno jako neposlušný pes. Odplazil se po čtyřech. Když se zvedl, sklopil hlavu a plížil se davem, aby se vyhnul pozornosti, jenže ke své smůle narazil na Joiu. Teď už Neen bude vědět, jak ho ponížili. Jak by si ho po tomhle všem mohla vážit?

Tak rychle přešel ze štěstí do neštěstí.

Vstal a zamířil k nedalekému prameni, kde se napil a ponořil hlavu do studené vody. Po návratu do domu našel v koženém vaku studené vepřové a snědl plátek k snídani. Udělalo se mu lépe.

Pak se podíval do jámy. Strašný nepořádek. Na dně se povalovaly kusy křídy, úlomky pazourkových kamenů, kosti od masa, vyhozené jelení paroží, zlámané lopaty a roztrhané boty. Otec mu nařídil, ať to uklidí. Tady bychom měli uklízet každý den, pomyslel si. Pak bychom netrávili život válením se v sajrajtu.

Rozhodl se, že se do toho radši pustí. Byla to nepříjemná, ale nutná domácí dřina, on nic jiného na práci neměl, a kdyby neuposlechl příkazy, dostal by se do maléru.

Vrátil se pro koš, ale když se na ten jejich dům podíval, viděl, že je na spadnutí. Dveřní otvor tvořily dva dřevěné sloupy, ke kterým byl nahoře koženými provazy přivázaný překlad. Za nepřítomnosti rodiny kožené popruhy popraskaly a překlad se naklonil. Stále se držel na vrcholku jednoho sloupu, ale jeho druhý konec jen tak volně visel. Seft si toho v noci kvůli všemu svému trápení nevšiml.

Střešní krovy upevněné k překladu teď neměly oporu, a dříve nebo později spadnou a strhnou s sebou část střechy, ne-li celou. Tohle potřebuje okamžitě opravit.

Nejjednodušší by bylo vzít nové kožené popruhy a překlad ke sloupům znovu uvázat. Jenže on žádné kožené popruhy nemá. A stejně ho tento postup neuspokojoval. Popruhy by nakonec stejně dlouho nevydržely.

Chtěl se podívat na překlad zblízka, ale ten se nacházel příliš vysoko. Z hromady kamenné suti vybral několik kusů odlámané křídy a ve dveřním otvoru z nich postavil malý stupínek. Z něj viděl na překlad shora.

Překlad tvořil kmen stromu tlustý asi jako jeho stehno a dlouhý jako jeho paže. Seft viděl, že je shnilý a brzy by se zřítil, kdyby se popruhy nerozpadly dříve. Potřeboval jiný překlad.

V domě se nacházelo skryté místo, díra v zemi zasypaná vrstvou zeminy pod kůží, která sloužila k pokrytí podlahy. Zvedl všechny vrstvy a vytáhl pazourkovou sekeru. Pak díru opět zakryl.

Potom prohledal okolí jámy a nakonec objevil mladý strom odpovídající velikosti. Porazit ho a odsekat pazourkovou sekerou patřičnou délku kmene mu zabralo zbytek dopoledne; několikrát musel sekeru naostřit.

V poledne snědl další plátek studeného vepřového masa, napil se u pramene a na chvíli si lehl, aby si odpočinul. Pořád ještě ho všechno bolelo, ale práce mu odvedla myšlenky od bolesti.

Odstranil starý překlad a nahradil ho novým, ten však samozřejmě nedržel pevně a on žádné popruhy neměl. Přemýšlel, jestli se překlad nedá upevnit ke dveřním sloupům nějak jinak.

Třeba by mohl použít pazourkový bodec a vyvrtat v překladu dvě díry, pak udělat odpovídající díry do vrcholku sloupů a prostrčit dlouhý kolík skrz překlad do sloupů. Tohle řešení se mu moc nelíbilo: znamenalo by to spoustu práce s bodcem a kolíky by se mohly zlomit.

Ještě chvíli přemýšlel, a dostal lepší nápad.

Pazourkovým dlátem by mohl opracovat vrcholky sloupů a zanechat uprostřed čouhající kousek, jako čep. Pak by mohl vydlabat odpovídající díry v překladu. Musely by se pořádně vyměřit, aby čouhající čepy přesně a pevně zapadly do děr, až bude překlad pokládat na sloupy.

Neviděl žádný důvod, proč by tohle nemělo vyjít.

Odpoledne strávil touto prací a přemýšlením o Neen.

Vzpomínka na chvíle s ní mu zvedla náladu. Během společně strávené noci ho naučila věci, o jakých se mu ani nesnilo. Při těch představách se usmíval. Neen by byla moudrou a laskavou matkou jako Ani. On a Neen by se stali milujícími rodiči a jejich šťastné děti by nikdy nepoznaly křivdu.

Jenže Neen o jejich společné budoucnosti odmítla mluvit, což znamenalo – jak o tom přemítal, byl si tím stále jistější –, že si stále myslí na Enwooda.

Toužil promluvit si s ní znovu. Jenže kdy ji uvidí? Bude mít kuráž vzepřít se opět otci a utéct? O téhle možnosti zatím nedokázal uvažovat, když ho stále všechno bolelo. A co by ona řekla, až by se příště ukázal před jejím domem?

Čepy zapadly do děr hned napoprvé. Připevnil volné krovy k překladu. Jejich váha posílila spojení čepů a děr ještě víc.

Zaslechl nějaké zvuky, a když se otočil, poznal, že se rodina vrátila domů. Cog, Olf a Cam stáli na kraji jámy a dívali se dolů. Seft s tajným uspokojením zaznamenal, že Cog má červený a oteklý nos.

„Tys to neuklidil!“ zvolal Cog.

„Jsou tu ještě hromady svinstva,“ přidal se Olf.

„Jsi línej pes,“ přidal se Cam.

„Na tom nesejde,“ řekl Seft. „Zabránil jsem, aby nám spadl dům.“ Sestoupil ze svého stupínku.

„Nevykládej mi, že na tom nesejde,“ obořil se na něj otec. „Přikázal jsem ti, abys uklidil jámu, a tys to neudělal.“

Seftovi pokleslo srdce. Chce Cog skutečně předstírat, že on nic užitečného neudělal? Jak může být tak tupý? „Překlad byl shnilý a sklouzl z jednoho dveřního sloupu. Málem spadnul celý dům. Ale udělal jsem nový překlad.“

Cog stál zarputile na svém. „To není v pořádku. Ani jsi ten překlad nepřivázal ke sloupům. Jenom aby ses vyhnul tvrdý práci, chlapče. Měls udělat, co jsem ti přikázal. Teď se dej do uklízení.“

„Ty se ani nepodíváš, jak jsem to udělal?“ zeptal se Seft.

„Ne, nepodívám. Jdu uvařit kus hovězího, co jsem dostal v Horním toku.“

Sefta zmínka o Horním toku překvapila. Otec a bratři museli odejít od Monumentu brzy a vyrazili do Horního toku, aby tam obchodovali s pazourky. Přemýšlel proč. Možná se dostali do nepříjemností kvůli rvačce.

Seft v to doufal.

„A ty večeři nedostaneš, dokud nebude jáma čistá,“ pokračoval Cog.

Tohle bylo nestoudné. „Já na to hovězí mám nárok. Pazourky, za které jsi ho směnil, jsem dobýval. Chceš mi to teď ukradnout jako sprostý zloděj?“

„Ne, jestliže jámu uklidíš.“ A s těmito slovy Cog od jámy odešel a bratři ho následovali.

Seftovi bylo do pláče. Ale vzal koš a slezl dolů po šplhací tyči, kmeni stromu se zářezy po stranách, které sloužily jako záchyty pro ruce a nohy. Sbíral odpadky, dokud nenaplnil koš, pak vylezl po tyči nahoru a vysypal obsah koše na hromadu smetí.

Cog, Olf a Cam teď odpočívali na zemi před domem. Rozdělali oheň a Seft cítil pečené maso. Vrátil se po tyči dolů a nasbíral další odpad.

Když vylezl po tyči příště, viděl, že přišel Wun, dotěrný kopáč pazourků. Byl to malý muž, který dělal rychlé pohyby a rychle myslel. Ptal se Coga, jak uspěl v Horním toku.

„Moc dobře,“ odpověděl Cog úsečně. „Všechno jsem prodal.“

„Dobrá práce,“ uznal Wun.

„Já se už k Monumentu nevrátím. Nemá to smysl.“

„Každopádně nepředpokládám, že by tě tam chtěli,“ poznamenal Wun. „Pěkně jsi je naštval.“

To Coga otrávilo a Seft viděl, jak mu klesly koutky úst. Wun se však nedal zastrašit. Coga se nebál. Seftovi se to líbilo.

„To hovězí se už zdá skoro hotový. Taky dobře voní.“

„Opravdu?“ utrousil Cog. Nehodlal Wunovi nic nabídnout.

Seft vysypal odpadky z koše a vrátil se ke kraji jámy. Wun si ho všiml. „Tady je příčina všech nepříjemností. Tuším, že jsi celý den lenošil, Sefte,“ poznamenal.

Seft chtěl, aby jeho práci někdo ocenil. „Jestli chceš vědět, jak jsem strávil den, Wune, podívej se na překlad nad tím vchodem do domu. Zbortil se a dům se málem sesypal.“

„Ale tys to neuvázal,“ všiml si Wun.

„Přesto vypadá pevně, ne? Strč do toho překladu, Wune. Schválně, jestli se pohne.“

Wun to udělal a překlad se ani nehnul. „Jaks to udělal?“ nechápal Wun.

„Práh připevňujou ke sloupům čepy.“

Wuna to uchvátilo. „Kdo ti řekl, jak to máš udělat?“

„Nikdo. Přemýšlel jsem tady o tom sám a vyzkoušel jsem pár nápadů.“

Wun zíral na Sefta svýma žlutýma očima. „Opravdu?“

Sefta jeho nedůvěřivost podráždila. „Nikdo jiný neví, jak tohle udělat!“ zvolal pobouřeně. „Vymyslel jsem to.“

„Dobrá práce.“ Na Wunovi byl teď patrný obdiv. To částečně vynahradilo Cogův odmítavý postoj. Wun se obrátil ke Cogovi: „Musíš mít radost.“

Cog na Wuna nepohlédl. „Přikázal jsem mu, aby uklidil dole v jámě.“

Wun se rozesmál a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Tohle je můj přítel Cog jaksepatří.“ Vypadal zamyšleně a pak pokračoval. „Tvůj chlapec se mi líbí a rád bych ho zaměstnal. Necháš ho odejít?“

„Ne, díky,“ odmítl Cog.

„Vážně ne?“ Wuna to překvapilo. „Podle toho, jak s ním zacházíš, jsem si myslel, že se ho rád zbavíš.“

„To je moje věc.“

„Samozřejmě, Cogu, samozřejmě to je tvoje věc, ale chtěl jsem ti pomoct.“

„Odpověď je ne,“ zopakoval paličatě Cog. „A nikdy se to nezmění.“

„Tak dobrá.“ Wun rozhodnutí přijal. „Stejně ti gratuluju, Sefte.“ Přejel pohledem celou skupinu. „Vychutnejte si to hovězí. Kéž se na vás všechny usměje bůh slunce.“

„I na tebe,“ odpověděl Seft, ale ostatní zůstali zticha.

Seft sledoval, jak Wun odchází.

„Co tady postáváš?“ zavrčel na něj Cog. „Jáma ještě není uklizená.“

Seft opět slezl po tyči dolů.

Seft pokračoval po setmění, pracoval při svitu hvězd. Když byl konečně hotov, všichni ostatní už mezitím zmizeli v domě a dveřní otvor uzavírala branka.

Byla to obyčejná proutěná zábrana. Tiše ji zvedl, vkročil dovnitř a opět ji zavěsil.

Cog, Olf a Cam spali, Cog chrápal.

Seft měl hlad jako vlk. Hledal hovězí, ale zbyla tu jen kost.

Popadl ho vztek. V ruce měl pazourkovou sekeru. Pevně ji sevřel: mohl by je teď všechny zabít. Ale uvolnil sevření a lehl si. Asi nejsem zabiják, pomyslel si a zavřel oči.

Byl vyčerpaný, ale mysl měl stále neklidnou a nemohl usnout. Wun všechno změnil. Cog Wunův návrh odmítl, nicméně Seft ne. Už dlouho si kladl otázku: Jak bych se uživil, kdybych utekl? Dnes mu na ni odpověděl Wun.

Seftovi svitla naděje, ale vyskytly se různé zádrhele. Dovolí Wun Seftovi, aby se připojil k jeho skupině proti Cogově vůli? Podle Sefta by to udělat mohl. Wun se nedá snadno zastrašit a nezdálo se, že by se Coga bál. Měl na svou ochranu syny i další příbuzné. Klidně by se mohl Cogovi vzepřít.

Dokázal by se Seft odtud dostat, aniž probudí rodinu? Nacpali se hovězím a tvrdě spí, a jeho kroky moc hluku nenadělají. Ale co když se některý z nich probudí? Zamumlal by něco jako že se jde vymočit.

Otec by po něm určitě šel. Bylo by moudré na pár dní zmizet. Nechat je, ať ztrácejí čas hledáním, dokud toho nebudou mít plné zuby. Teprve pak by mohl jít do Wunovy jámy.

V každém případě, když mu teď kyne svoboda, nemůže ji odmítnout.

Představil si, jak tohle vypráví Neen. Prostě jsem se zvedl a šel jsem, řekl by jí.

Už žádné další sny. Udělám to, pomyslel si a postavil se.

Olf zamručel, převalil se a přestal chrápat. Seft stál nehybně jako strom. Olfovy oči se neotevřely. Za chvíli chrápal dál.

Seft vykročil ke dveřnímu otvoru a položil ruce na branku.

„Co děláš?“ ozval se otec.

Seft se otočil a podíval se na něj. Cog stále napůl spal, ale oči měl otevřené.

Seft dostal nápad. „Kde mám hovězí k večeři?“ zeptal se pobouřeně.

„Už žádný není,“ odpověděl Cog. Zavřel oči a obrátil se na druhou stranu.

Seft tiše zvedl branku, vykročil ven a branku opět zavěsil. V případě nutnosti byl připraven utíkat.

Už nepadlo ani slovo.

Vykročil pryč odtud. Noc byla teplá a měsíc svítil. Zamířil na sever. Když se dostal natolik daleko, aby se jeho kroky nedaly v domě za ním zaslechnout, obrátil se a pohlédl zpátky.

Všude ticho.

„Sbohem, dobytkové mizerný,“ zašeptal.

A rozběhl se.

Ubíral se na sever. Opustil planinu, vstoupil do kopcovité krajiny a šel dál; nehodlá nic riskovat.

Tuto oblast prošel už častokrát. Otec dodržoval dvanáctidenní týden se dvěma dny odpočinku a Seft rád opouštěl rodinu a vandroval. Teď došel k údolí, které si z jednoho svého výletu pamatoval. Uvízlo mu to v paměti, protože tu tehdy viděl pratura, obrovské zvíře se širokými špičatými rohy. Byli vzácní a on předtím ani potom žádného jiného nespatřil. Tenkrát se vyděsil, vylezl na strom a zůstal na něm, dokud pratur neodešel.

Doufal, že už nikde v okolí nebude, a lehl si na zem. Uslyšel houkat sovu, pak usnul.

Snědl trochu divokých malin a vrátil se na jih ke kopci, ze kterého dohlédl až na jejich dům a jámu. Zůstal stát pod stromem, jehož stín ho skryl před jejich pohledem, a pozoroval, jak rodina vstává a snídá. Pak se všichni tři vydali na západ, bezpochyby mířili k Wunově jámě.