Text © Milena Štráfeldová, 2026

Cover Photo © Reinhard Heydrich, manželka Lina Heydrichová,
Rudolfinum, Praha, ČTK, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5816-3

Kouřím. No a co? – pomyslela si Adele
a do zlaté špičky vložila další cigaretu.
Ani neví, kolikátá to dnes je…

Už zase! Co mi to sem pořád posílají
za sběř? – rozvzteklila se Lina při pohledu
na muže ve vězeňských hadrech.

Kdy tohle skončí? Střídá se mi to tu jak
na vorloji! – povzdechla si Madla
a raději šla umýt schody.

Adele
(1881–1925)

„Drahá, je čas,“ vstoupil Ferdinand Bloch do ložnice své manželky Adele v jejich vídeňském bytě na Elisabethstraβe. „Hosté už čekají,“ dodal tiše. Na Adele by hlas nikdy nezvýšil.

„Já vím,“ odpověděla Adele, klidně si ale zapálila další cigaretu. Měla hluboký alt, jaký by u mladé ženy nikdo nečekal. Přitom zaklonila hlavu a ke stropu pomalu vyfoukla obláček dýmu. Chvíli pozorovala, jak se rozplývá. Pak se z vysoké broušené sklenice napila čaje. Nemínila spěchat.

„Zapneš mi prosím náhrdelník?“ pohlédla konečně na svého muže.

„Rád,“ řekl ochotně Ferdinand a z pouzdra na toaletním stolku vyjmul třpytivý diamantový šperk. Adele ho od něj dostala jako svatební dar. Sám měl ale neohrabané prsty a s titěrným uzávěrem náhrdelníku vždycky zápolil. „Tak,“ oddychl si, když se mu podařilo šperk zapnout.

„Díky,“ usmála se na něj Adele a letmo ho políbila na tvář.

V jejím polibku nebyla ani špetka erotiky, Ferdinand přesto pocítil vzrušení. Svou ženu velmi miloval, byl ovšem o sedmnáct let starší.

Navíc ho pořád ještě udivovalo, jak je jiná…

Vždycky byla jiná, už jako malá.

„Kde zase vězíš?“ zlobila se na ni matka pokaždé, když se s dětmi chystala na odpolední procházku v Městském parku.

„Je to pro jejich zdraví,“ tvrdila přitom matka rázně. „Pohyb na čerstvém vzduchu jim jenom prospěje.“

Děti pak budou chodit způsobně po cestičkách vysypaných pískem a zdvořile zdravit jiné dámy, které sem rovněž vyvedly své ratolesti. Nakonec si všichni společně zajdou na čokoládu do některé z vídeňských cukráren.

Takový byl plán.

Malá Adele ho ale bojkotovala, jak jen mohla. Zatímco její starší sestra Tereza byla na procházku už dávno připravená a čekala na ostatní v hale, Adele se krčila někde v koutku a dělala, že neslyší, když ji matka volá.

„Adele!“

Šestiletá holčička s velkýma tmavýma očima se o to víc zabrala do knížky, kterou jí dal tatínek k narozeninám. Číst ještě moc neuměla, zato obrázky se jí ohromně líbily. Na jednom z nich bylo děvčátko, celé zkřehlé zimou. Prodávalo sirky, nikdo si je ale od něj nechtěl koupit.

„Škrtalo jednu sirku za druhou, aby se aspoň trošku zahřálo. A pokaždé se té chuděrce zjevila nějaká hezká vzpomínka,“ vyprávěl jí tatínek. Jinak významný vídeňský bankéř židovského původu.

„A co se stalo, když škrtla poslední sirkou?“ zeptala se zvědavě Adele.

„Zmrzla,“ odpověděl tatínek.

Adele ještě nikdy v životě nebylo tak smutno. Nemohla obrázek umrzlé holčičky dostat z hlavy. Tak ráda by jí dala svou teplou šálu, rukávník nebo rovnou kabát s kožíškem!

„Adele! Už toho mám dost!!“ ozvalo se však potřetí a bylo jasné, že tentokrát se matka doopravdy zlobí.

Adele proto neochotně zaklapla knížku a pomalu se zvedla ze svého úkrytu za skříní. „Vždyť už jdu,“ protáhla.

„No konečně,“ neodpustila si poznámku Tereza. „Proč na tebe musíme pokaždé čekat?“

Tereza byla vždycky vzorná dívka, přesně podle matčiných představ. Adele jí raději ani neodpověděla, jen se ušklíbla a potlačila nutkání vypláznout na sestru jazyk. Byla si jistá, že by na ni Tereza hned žalovala.

„Thedy má pravdu,“ přidala se matka. „Co tě zase tak zdrželo?“

„Četla jsem si,“ řekla zdráhavě Adele.

„Ty přece ještě neumíš číst,“ zaútočila na ni Tereza. Nevynechala jedinou příležitost, aby si do toho tatínkova milovaného benjamínka trochu nerýpla. Podívala se přitom na matku v naději, že ta ji aspoň pohledem pochválí. Matka si však právě nasazovala široký klobouk s mašlemi a to vyžadovalo plné soustředění.

„Prohlížela jsem si obrázky,“ připustila Adele. V duchu si ovšem řekla: Co je ti vůbec po tom? I svým dětským rozumem pochopila, že sama z jediného obrázku pozná víc než Tereza z celé knížky.

„Obrázky,“ zakňourala ironicky Tereza, připravená na další sesterský souboj.

Matka ji ale tentokrát zarazila: „Přestaňte se hádat! Jdeme…“

A vydaly se do parku, aby děti i tentokrát způsobně chodily po cestičkách a dělaly pukrlata před matčinými přítelkyněmi.

„Kdybych si mohla aspoň zatočit obručí!“ povzdechla si Adele, když v parku zahlédla jinou dívenku, jak kolem hubených ramínek a boků v plátěné sukýnce roztáčí kruh. Hleděla na ni tak upřeně, až se jí z toho kroužení zamotala hlava.

„Pospěš si, Adele, jdeme na čokoládu,“ zavolala na ni matka.

Oči obou holčiček se v tu chvíli potkaly. Adeliny říkaly: Ty se máš, můžeš si tu točit obručí, jak chceš.

V očích té druhé byla však závist: Taky bych někdy ráda ochutnala čokoládu. Jaké to vůbec je?

20. dubna 1889 přišel na svět v městečku Braunau na řece Innu v rodině tamějšího celního úředníka chlapec AH. To už bylo Adele osm let.

Ta jinakost s ní poroste.

Už dávno umí číst a ve svých patnácti letech hltá knížky bez výběru. Goethe, Heine, Schiller, ale také sestry Brontëovy, Oscar Wilde nebo Dostojevskij. Ne všemu rozumí, o to silněji však vnímá emoce, které hrdinové jejich knih prožívají.

Na mnohé ji upozornil starší bratr Karel, její nejmilejší sourozenec: „Tuhle báseň si přečti,“ podává jí nové číslo literární revue věnované Emilu Verhaerenovi.

… Mým je tvůj smutek, jeseni snivá,
co na cestách a v lesích tlívá,
co tam se svíjí a co se k zemi chýlí,
jak rozťatý strom naříká a kvílí,
jsou nářky mé, jež v noc a nic se chýlí…

Adele je tou tesknotou okouzlená, mládí miluje poezii zmaru. Čte Verhaerenovy verše stále dokola, topí se v jejich tklivém zármutku, každé jeho slovo ji vzrušuje a dojímá k slzám. Kéž by i ona uměla psát tak krásné básně!

Dlouhé hodiny pak sní o tom, jak jednou bude vypadat její opravdický život. Měl by být docela jiný než ten dnešní. Ve svém přepychově zařízeném dívčím pokoji si totiž připadá jako motýl uvězněný pod skleněným poklopem. Nejraději by odtud zmizela, ztratila se v místech, kde by ji nikdo nehledal. Jak úžasné by bylo žít třeba v mansardě na Montmartru, mezi mladými umělci. Jak romantické…

Objevuje prokleté básníky, má ale i jiné, mnohem širší zájmy. Historii, jazyky, filozofii, a třeba i medicínu. Kdyby tak mohla studovat jako její bratři!

„Proč nemůžu mít aspoň maturitu?“ zlobí se na celý svět. Kluci si studují, co chtějí. A ona nesmí? Jenom proto, že je děvče? To je nespravedlnost!

„A k čemu by ti byla maturita?“ diví se matka. „Abys byla úřednicí někde na poště? To přece nemáme zapotřebí!“ Taková hloupost, říká si přitom v duchu. To je ale celá Adele. Kdy konečně přijde k rozumu?

„Mohla bych pak jít na univerzitu! Ve Švýcarsku,“ vyhrkne Adele své nejtajnější přání, až ji samotnou překvapí, že je vůbec vyslovila.

„Ty ses snad úplně zbláznila!“ vyjede na ni sestra Tereza.

Tereza má o své budoucnosti jasno. Hodlá se dobře provdat, mít děti a vést velkolepý dům.

„Univerzita! – Jsi snad nějaká potrhlá modrá punčocha?“ dodá skoro štítivě. „Kdyby ses raději začala líp oblíkat,“ prohlíží si kriticky Adeliny šaty bez ozdob. „Jestli chceš, můžu ti nějaké svoje šaty dát.“

A tím debata kolem dalších Adeliných studií končí. Jediné, co může Adele udělat, je zavřít se opět ve svém pokoji a zabrat se třeba do Baudelairových Květů zla…

Ještě že má aspoň kamarádku Almu! Alma je o dva roky starší a pro Adele je velkým vzorem. Obdivuje její nezávislost.

„Já se nebudu vdávat jenom proto, že se to ode mě čeká,“ tvrdí Alma bojovně. „K tomu mě nikdo nedonutí. Nesnáším konvence. O svém životě si budu rozhodovat sama!“

Obě chtějí žít jinak než jejich matky, Alma má ale přece jen o kousek větší naději, že se jí to podaří. Pochází z umělecké rodiny, její otec Emil Schindler byl uznávaným malířem. Je sice už po smrti, jeho krajinomalby však stále ještě visí v kdejaké lepší domácnosti. A matka Anna jako bývalá operní zpěvačka má zase blízko k hudbě a hudebním skladatelům. V jejich domě se scházejí umělci, kteří se vysmívají povrchní měšťácké Vídni.

Adele Almě její bohémské zázemí trochu závidí. Také by se doma spíš než o nových tapetách do jídelny bavila o Schopenhauerově nihilismu nebo o ženské emancipaci. S Almou spolu čtou Kanta či Nietzscheho a poslouchají Wagnera. Sdílejí ovšem ještě jeden zájem, kterým se liší od dívek jejich věku. Politiku. Horují pro sociální demokracii a spiklenecky si zpívají slavnou Lied der Arbeit, hezky česky Píseň práce.

„Kdo ti proboha nasazuje do hlavy takové hlouposti?“ zlobí se na ni matka, když Adele začne u rodinného stolu s podobně provokativními řečmi. „To bude určitě Alma, že? S tím děvčetem jsou samé problémy.“

Adele se jen ušklíbne. Co ale také může dělat jiného?

„Však ona z toho jednou vyroste a dostane rozum,“ snaží se Adelin tatínek uklidnit její rozčilenou matku. „Je ještě mladá, nemá zkušenosti. Já se ale o štěstí našich dětí postarám, to ti slibuji.“

Přesto i jeho rodinu potkala tragédie. V roce 1897 náhle umírá Karel, bylo mu pouhých dvacet sedm let.

Rodiče jsou zdrceni, pro Adele je však ztráta milovaného bratra k nesnesení. Byl to on, kdo rozuměl jejím touhám a chápal, jak moc chce změnit svůj život. A kdo ji také seznamoval se světem umění.

Jak jsi mohl?! zlobí se proto Adele na Hospodina, který ji o bratra tak krutě připravil. Od té chvíle jsou pro ni nebesa prázdná. Už nejsi můj Bůh, rozhodne se a po zbytek života se k náboženství svých židovských předků přestane hlásit.

Stane se z ní ještě vážnější dívka, celý další rok chodí v černém a svůj zármutek zahání četbou Nietzscheho.

„Už toho smutnění bylo dost,“ říkají jí opatrně rodiče, které Adelina melancholie trápí. „Jsi mladá, je třeba jít dál. Podívej se na Thedy…“

Tereza se nedávno seznámila s právníkem Gustavem Blochem, který nastoupil do banky jejího otce. „Perspektivní mladý muž z dobře situované rodiny odkudsi z Čech,“ říká o něm otec. I matce se líbí. To by byla dobrá partie…

A Tereza se do Gustava zamiluje.

Zjara roku 1899 se tak v rodině Bauerových chystá velká slavnost. Tereza se s Gustavem zasnubuje, svatba bude už za pár týdnů. Gustava k Bauerovým doprovodí jeho mladší bratr Ferdinand, pětatřicetiletý cukrovarník původem z Mladé Boleslavi.

Židé v Mladé Boleslavi (Jungbunzlau) mají dlouhou historii, sahající hluboko do středověku. Patrné je to na zdejším židovském hřbitově, takřečené hřbitovní zahrádce. Pochovány tu jsou rodiny Rosenbaumova, Lilienfeldova, Lippmannova, Elbogenova a další, které tu žily po celé generace.

Blochovi však přišli do Boleslavi později, první zápis ukazuje na Ferdinandova otce Davida Blocha, bankéře a majitele cukrovaru v Kostelci nad Labem. Je zmiňován roku 1857 jako člen mladoboleslavského městského zastupitelstva.

Cukrovar v Kostelci koupil David Bloch roku 1877 a rychle se pustil do jeho rozšiřování. Už o tři roky později nechal přistavět železniční vlečku, která vedla přímo do cukrovaru, a roku 1892 tu přibude i rafinérie cukru. K další modernizaci dojde na počátku
20. století, poté dokáže Blochův cukrovar zpracovat během sezóny až padesát tisíc tun řepy. Půjde tak o jeden z největších cukrovarů v českých zemích. A jeho správy se po otcově smrti roku 1892 ujme právě Ferdinand.

Jsme ovšem stále ještě v roce 1899 na zásnubní hostině v rodině Bauerových. Ferdinand k nim sice ze zdvořilosti doprovází svého staršího bratra, ve skutečnosti se mu tam ale vůbec nechce…

Vybraná společnost se schází v přepychově zařízeném bytě Bauerových na Ringstraβe. Podél stěn hlavního salónu i přilehlých místností stojí těžké vyřezávané komody a sekretáře, okna zakrývají brokátové závěsy a hluk kroků tlumí drahé koberce. Na zdech visí rodinné portréty a všechen ten bankéřský luxus odrážejí zrcadla ve zlacených rámech.

„Taková nádhera!“ řekne si ohromeně leckterý návštěvník, když přijde k Bauerovým poprvé.

Hlava rodu Moritz Bauer si totiž na přepychu zakládá. Jeho předkové žili ještě v ghettu, on sám však už je generálním ředitelem Wiener Bankverein a prezidentem Orientální železniční společnosti. Patří k té generaci Židů, která se dokázala odrazit od společenského dna a v krátké době vytvořila v hlavním městě monarchie novou elitu.

Ledererovi, Wittgensteinové i Rothschildové si po stržení vídeňských hradeb v roce 1857 začali stavět na Ringstraβe a v jejím okolí honosné domy, které ukazují nejen jejich majetek, ale také rostoucí význam a vliv. Své syny posílají do nejlepších škol, aby se z nich stali právníci, lékaři, profesoři nebo veleúspěšní podnikatelé.

A židovské dámy vedou salóny, ve kterých se schází umělecká a intelektuální smetánka Vídně. Tady se setkávají Sigmund Freud se Stefanem Zweigem nebo Gustav Mahler s Gustavem Klimtem. Debatuje se tu o nejnovější premiéře ve Dvorní opeře nebo o posledním čísle francouzské literární revue.

Šeptem se tu ale také probírají skandály u císařského dvora. Vždyť je to jen pár dní, co se v Mayerlingu zastřelil následník trůnu, korunní princ Rudolf se svou mladičkou milenkou Marií Vetserovou!

Ferdinand vstupuje k Bauerovým zpočátku trochu nejistě. Sám je úspěšným podnikatelem, s takovým přepychem se ale přece jen nesetká každý den. Navíc je plachý a zdrženlivý, jen nerad se stává středem pozornosti. Podobná společenská setkání nijak nemiluje, se svými staromládeneckými způsoby se raději drží stranou.

Na rozdíl od bratra Gustava – ten se tu cítí jako ryba ve vodě. Hned se s kdekým hlučně zdraví, líbá dámám ruce a teatrálně se klaní svým budoucím příbuzným. Zdá se, že na Ferdinanda, kterého sem sám přivedl, brzy zapomněl…

Ferdinand si rychle našel místo stranou, za dvěma letitými palmami, odkud mohl nenápadně pozorovat zdejší společnost. Pár tváří poznával, bylo tu ale také mnoho dalších mužů i žen, o kterých dosud jen slyšel. Zásnuby Moritzovy dcery byly událostí, u které vídeňská židovská honorace nemohla chybět.

Ferdinand doufal, že tuto společenskou povinnost přetrpí ve své skrýši za palmami. V tu chvíli se ale vedle něj ozvalo: „Ferdinande, kde proboha jsi? Všude tě hledám!“

A Gustav s sebou přiváděl samotného pána domu Moritze Bauera i jeho ženu Jeanette, aby jim svého bratra konečně představil. Ferdinand se najednou cítil trapně, že se tu tak schovává. Začal koktat jakési zdvořilosti, až se ze samých rozpaků začervenal.

Moritz Bauer si ho chvilku prohlížel a zdálo se, že je s výsledkem svého pozorování spokojen. Tenhle od prvního pohledu seriózní a zdrženlivý člověk se mu líbil. A pokud je i tak skromný, spolehlivý a praktický, jak ho líčí Gustav, skoro lituje, že ho nepoznal dřív…

„Trochu vám tu vaši skrýš, Herr Bloch, závidím,“ mrkl Moritz pobaveně na palmy, „musím vás z ní ale vylákat. Rád bych vám totiž představil i naši nejmladší dceru, Adele. A můžu vám říkat Ferdinande? Beztak už brzy budeme rodina.“

Ferdinand zrudl ještě víc, nezbývalo mu ale nežli se s Bauerovými a Gustavem vydat do hlavního salónu. Tady se už zjevně chystalo zahájení dnešní slavnosti. Na židlích ve výklenku se usadili členové proslulého smyčcového kvarteta, kteří zahrají cosi od Haydna a Mozarta. To se hodí vždycky, že? Vrcholem večera však bude recitace oslavné básně, kterou přednese sama Adele.

Objevila se v prostých bílých šatech, spíš jen jakési jednoduché antické říze, zcela odlišné od nákladných rób ostatních dam. Rozpuštěné tmavé vlasy měla svázané stužkou. Ferdinand si všiml, že jediný šperk, který pro tuto velkou událost zvolila, byl drobný zlatý medailonek na krku.

Hlavně ho však upoutaly její velké temné oči. Bylo v nich něco, co ho dočista zmátlo. Když se na něj Adele na okamžik podívala, zrychlil se mu tep. Ani si tak pořádně nepamatuje, co to vlastně recitovala…

I Adele ovšem pozorovala společnost, která se toho dne večer sešla v domě jejích rodičů. Znala je všechny: bankéře, velké podnikatele či mezinárodní obchodníky, kteří měli svá zastoupení po celé Evropě. Byli tu i otcovi společníci z banky nebo jeho zaměstnanci z Orientální železniční společnosti a před svým šéfem se uctivě klaněli. Tihle lidé jejího otce navštěvovali často.

Dnes tu ale nechyběli ani známí advokáti, kteří tuto podnikatelskou smetánku zastupovali v soudních sporech. A tu a tam zahlédla i kohosi z proslulých vídeňských lékařů či profesorů s pěstěnými bradkami a v perfektně padnoucích žaketech, jak se sluší na takovou událost. V kravatách se jim třpytily briliantové spony…

Vypadají jako tučňáci, smála se jim Adele v duchu.

A byly tu samozřejmě i jejich ženy a dcery, s těmi se Adele znala ještě lépe. Její matka je zvala na čajové dýchánky, setkávaly se na rodinných oslavách, vernisážích, koncertech i v opeře. Měla mezi nimi dokonce i pár kamarádek, ta nejlepší, Alma, tu však k Adelině lítosti nebyla. Bude jí celý večer chybět. Mohly by se všem těm vyparáděným lidem vysmívat spolu.

„Jsou tak povrchní!“ stěžovala si často Almě. „Baví se pořád jen o penězích.“

„Nebo o šatech, co si vezmou na příští ples,“ ušklíbla se pohrdlivě Alma.

„Posledně se tu Frau Lustig chlubila matce novým náramkem snad půl hodiny!“ přisadila si Adele.

„A stál aspoň za to?“

„Běžný platinový šmuk,“ pokrčila Adele rameny. Obě se zasmály.

Almě by mohla říct i o tom, jak ji celý večer upřeně sledoval muž, kterého dosud neznala. Mohlo mu být kolem pětatřiceti, byl trochu při těle a vlasy mu už začaly viditelně ubývat.

„Co na mě tak hloupě civí?“ zlobila se v duchu. Bylo jí to nepříjemné.

„Koncert nahoře už bude končit, Frau Zhitek. Máte všechno připravené?“ vešel rázně do kuchyně Bauerových správce jejich domácnosti Solomon Meier a rozhlédl se kolem. Jeho přísnému oku nikdy nic neuniklo, tentokrát ale nemohl kuchařce Apoleně Žídkové vytknout jedinou chybičku. Všechno se tu jen blýskalo, na stole čekaly stříbrné podnosy s předkrmy, mísy s polévkou i vyhřívané tácy s pečení. Uprostřed všeho stál Apolenin vyhlášený majstrštyk: třípatrový čokoládový dort ozdobený marcipánovými růžemi.

Apolena jen cosi nazlobeně zabručela. Tenhle panák s nosem jak skoba, kterého si milostpán přivedl bůhvíodkud, jí nebude říkat, co má dělat, ne? Ona u Bauerových vaří od dob, kdy ještě bydleli v Aušpurku, to už bude třicet let. Sama tak ví nejlépe, čím se milostpánům zavděčit. I to, jak má připravit takovou slávu, co tu pro dnešek nachystali pro slečnu Terezu. Není to přece poprvé, podobných hostin u Bauerů by se ani nedopočítala. Však jsou také nóbl rodina.

I když…

Je pravda, že s nimi zažila horší časy, kdy se židovské rodiny jako Bauerovi teprve dostávaly k majetku. Tehdy se na ně spousta lidí ještě koukala skrz prsty, zvlášť v katolickém Bavorsku. Takovou oslavu jako dneska by si tenkrát dovolit nemohli, to ne. Milostpán začínal s málem, půjčoval peníze. Prý na vysoký úrok. Hodně vysoký. Někdo by řekl, že to byla lichva, tomu ale Apolena nerozumí.

Ona umí uvařit poctivou polívku, tafelspitz, dobrou svíčkovou nebo telecí řízky se salátem. A také napéct báječné koláče, jak se to naučila od své báby v Domažlicích. A do toho, co dělá Herr Moritz, jí nic není. Každého, kdo by ovšem proti němu řekl křivé slovo, by vzala utěrkou!

Do služby k Bauerovým se dostala jako mladé děvče. Doma byla bída, do světa za prací odešlo hodně lidí, dokonce až do Ameriky! Ona se ještě s jednou kamarádkou z Domažlic vydala do Mnichova, jakýsi zprostředkovatel tam hledal služebné do domácnosti. Na místě se ale ukázalo, že je to šizuňk. Vzal od nich peníze, žádnou službu jim ovšem nenašel. Zůstaly v tom velkém městě samy a bez koruny.

Kamarádka se nakonec vydala zpátky domů, pěšky, v cizině se jí stýskalo. Apolena ale byla odvážnější, uměla obstojně německy, a tak když v jedněch novinách našla inzerát, že mladá židovská rodina v Aušpurku hledá kuchařku, přihlásila se. Milostpaní Jeanette ji pak dovedla do kuchyně, chvíli koukala, jak se v ní Apolena umí otáčet, a vzali ji.

A Apolena nikdy nelitovala, že u nich zůstala. Dokonce ani tehdy, když se Bauerovi nakonec přestěhovali z Aušpurku do Vídně. Do Domažlic je to teď sice mnohem dál než z Bavorska, jenže v Čechách už stejně skoro nikoho nemá.

A u Bauerů je dobrá práce. Paní je uznalá, po všech těch letech už nechává své kuchařce volnou ruku, jen před velkou hostinou se spolu radí, co a jak. A milostpán? Ten miluje její omáčky, nákypy i buchty. Kolikrát se zastaví v kuchyni jen tak, ochutnat, co Apolena chystá na večeři. A po velké slavnosti přijde i poděkovat, jak dobře zas uvařila a jak všem šmakovalo.

A tenhle panák, ten Solomon, má tu drzost, že se jí ptá, jestli má všechno připravené? Co si o sobě vůbec myslí? Prý že jako správce musí na všechno dohlídnout. Pěkný správce! Apolena náhodou dobře ví, odkud Herr Meier pochází. Slyšela to od známé, co také slouží v židovské rodině.

Tihle Meierovi jsou docela chudá famílie. Jeho otec do Vídně přišnoroval odněkud z Haliče, kde prodával staré hadry. Dodnes chodí v kaftanu a nosí pejzy. A Solomon se tu roztahuje, jako by se snad narodil v paláci.

Ani jí nestojí za odpověď!

Solomon se zatím nahnul nad jednu z porcelánových mís, odkud voněla polévka s knedlíčky, a chtěl ji ochutnat. To mu ale Apolena nedovolila. Plná spravedlivého hněvu ho opravdu přetáhla utěrkou.

„A ven! Tady nemáte co pohledávat. Spravujte si tu v domě, co chcete, Herr Meier, ale tahle kuchyně je moje! MOJE, rozumíte?“ vyjela na Solomona. A náramně se jí ulevilo. Ať si mě třeba vyhodí, řekla si. Však ono se ukáže, kdo s koho!

Solomon na ni jen užasle vytřeštil oči. Jak si může nějaká česká kuchařka k němu dovolit takovou drzost? Měl by jí ukázat co proto! – Teď ale není čas na hádky. V salónu skončil hauskoncert a je třeba nosit na stůl. Už tu také čeká řada číšníků, které pro dnešek najal v hotelu Grand, aby naservírovali všechny ty dobroty.

Tuhle vzpouru proti svému výsostnému postavení v domě Bauerových ale Apoleně hned tak nezapomene! Vyřídí si to s ní později…

Hostina na oslavu zásnub Terezy Bauerové se jaksepatří protáhla. Když se Ferdinand Bloch loučil s pánem domu, bylo už dlouho po půlnoci.

„Brzy zase přijďte, Ferdinande,“ třásl mu Moritz Bauer vřele pravicí. Měl pořádně silný stisk. „Opravdu rád jsem vás poznal!“

„Děkuji, Herr Direktor, byl to krásný večer. Bude mi ctí vás zase navštívit,“ řekl Ferdinand upřímně. „A pozdravujte prosím dámy (Ihre Damen).“

Myslel tím především Adele a oba to věděli. I Moritz si všiml, jak jeho dcera Ferdinanda zaujala. A rozhodně by nebyl proti, aby se tenhle šikovný cukrovarník o Adele zajímal. Samozřejmě pokud bude jeho zájem vážný…

Ferdinand seběhl ze schodů paláce, v němž Bauerovi bydleli, jako by mu bylo dvacet. A i když to už dávno neudělal, samou radostí si zapískal.

V noci muselo sprchnout, uvědomil si, sotva vyšel ze dveří. Vzduch voněl deštěm a mokré dláždění ve vídeňských ulicích se ve světle elektrických lamp jasně třpytilo. Odkudsi zdálky se ozýval klapot koňských kopyt, jak drožkáři rozváželi své poslední zákazníky. Ferdinand se však rozhodl, že dnes v noci si drožku nevezme. Raději se projde, jeho vídeňský byt je ostatně nedaleko. A cestou má rozhodně o čem přemýšlet.

Musel si přiznat, že ho Adele okouzlila. Byla tak mladá, tak krásná a tak se lišila od ostatních dívek jejího věku! Vzápětí si ale uvědomil, že dívky jejího věku vlastně nezná. Zná nanejvýš pár prodejných děvčat, za kterými jde, když na něj v jeho staromládeneckém životě dolehnou mužské potřeby. S těmi ale přece nemůže Adele srovnávat…

V Adele vycítil směsici ještě dětské naivity, dívčího sebevědomí i rafinovanosti mladé ženy, která začíná ohledávat své místo ve světě. Napadlo ho, že je jako motýl, který se sotva vylíhl a rozevřel svá pestrobarevná křídla. Ještě však netuší, co ho čeká, a při první příležitosti se může ohavně spálit. Ta představa ho až zabolela.

Kdybych vás tak mohl ochránit, drahá, pomyslel si. A vzápětí ho napadlo: A proč vlastně ne?

Hned zítra pošle Adele kytici růží se svou vizitkou a požádá její rodiče, zda by slečnu dceru mohl ve vší slušnosti doprovodit na odpolední procházku do Schönbrunnských zahrad.

„Byla to hrůza!“ líčila hned druhý den Adele Almě, jak probíhala včerejší rodinná slavnost u Bauerů. „Všichni ti měšťáci se tam producírovali jako v opeře a předváděli své vyfintěné manželky.“ A Adele hned také ukázala, jak se salónem u Bauerů včera nosila Frau Stein v nové róbě s ptačím peřím.

„Jako papoušek v cirkuse,“ rozesmála se Alma.

„Přesně! A taky jako papoušek pořád dokola opakovala, co kde zaslechla,“ přidala se k ní Adele. „Je tak neuvěřitelně hloupá!“

U klepů ale dlouho nezůstaly, měly přece mnohem vážnější zájmy. Celé hodiny dokázaly diskutovat o bídě chudinských kolonií.

„Víš, že jen ve Vídni je na čtyřicet tisíc prostitutek?“ ztišila hlas Alma. „Jak hrozná musí být jejich chudoba, když ty ubožačky vyžene na ulici! Umíš si to vůbec představit?“

Adele se zhrozila. Čtyřicet tisíc prodejných děvčat a žen! Úplně se při tom pomyšlení otřásla. Věděla, že to je téma, o kterém se dobře vychované dívky nebaví. Tím spíš ji však tento zakázaný svět lákal.

Už nějaký čas ji ale znepokojuje jiná myšlenka. Nejsou vlastně ty dohodnuté sňatky v její vrstvě také jistý druh prostituce? Netlačí ji rodiče k tomu, aby i ona začala vážně uvažovat o manželství jako o zajištěné budoucnosti? Mamá každou chvíli jen tak mimochodem utrousí, jaký by byl tu David, pak zase Aron nebo Mojzes skvělý nápadník.

„Je z vynikající rodiny,“ pochvaluje si paní Jeanette. „Neprohloupila bys.“

A co kdybych vám domů přivedla číšníka z Prátru nebo prodavače bot z Graben a řekla, že jsem do něj zamilovaná? – pomyslí si Adele pokaždé, když se jí matka snaží některého z těch bohatých židovských chlapců vnutit. To bys, mamá, nejspíš omdlela…

V tomhle ohledu je na tom její bohémská kamarádka Alma mnohem lépe. Už si totiž prožila nejeden románek. Bylo jí patnáct, když se začala vážně věnovat hudbě. Jejího talentu si záhy všiml skladatel Alexander von Zemlinsky a kromě výuky se jí i vytrvale a neodbytně dvořil.

„Je jak šeredný skřítek. Je nemytý a páchne kavárnou,“ stěžovala si na něj zprvu Alma. Přesto se za něj v jedné chvíli dokonce chtěla provdat. Naštěstí se jí její matka vysmála a Alma od tohoto záměru upustila.

Přátelila se i s o mnoho let starším ředitelem Burgtheatru Maxem Burckhardem. „Jako muž se mi vůbec nelíbil, nepřitahoval mě,“ svěřovala se kamarádce. „Ta jeho zamilovanost mi byla odporná! A on se vztekal, když jsem ho odmítala. Krásně ale mluvil o Nietzschem. Měli jsme na všechno stejný názor – a to mě brzy začalo nudit.“

V roce 1897 ovšem Alma potkala toho malíře, který už stačil pobláznit celou Vídeň! Gustava Klimta.

„Pryč s cenzurou! Chci mít volnost!“ bouří se Klimt na konci 19. století proti pokrytectví a pruderii císařské Vídně. Čím dál ostřeji kritizuje i své umělecké kolegy, kteří stále ještě vězí v akademickém historickém slohu. Není to ovšem tak dlouho, co z něj sám vyšel…

Dnes patří k vídeňským celebritám, jeho začátky ovšem nebyly snadné. Narodil se roku 1862 v přízemním domku v Baumgartenu nedaleko Vídně, kde jeho otec, mimochodem původem z Čech, měl zlatnickou a ryteckou dílnu. V roce 1873 při pádu akciového trhu však přišel o veškeré úspory a jeho rodina od té doby žila v bídě. Jeden čas prý malý Gustl nemohl chodit do školy, protože neměl kalhoty. Jeho sestra později vzpomínala, že na Vánoce nedostali žádné dárky, nebylo totiž ani na chleba.

Přesto z Gustava vyrostl silný svalnatý muž, který svými střapatými vlasy a vousy bude jedněm připomínat satyra, jiným Baccha a dalším světce z Rubensových obrazů. Celý den chodí v dlouhé malířské haleně a sandálech a vedle uhlazených vídeňských hejsků vypadá neotesaně.

Jeho obhroublé způsoby a nedostatek zdvořilosti Vídeňany iritují, jeho neskrývaný zájem o erotiku je pohoršuje, ženy se však jeho živočišnému kouzlu neumí ubránit. Klimt se nikdy neožení, se svými modelkami, pradlenami či služkami má ale kupu nemanželských dětí, ke kterým se nehlásí.

Pod jeho bohémským zevnějškem se přitom skrývá workoholik, který všechno podřizuje své tvorbě. Výjimečný talent se u něj projevil už v dětství, pořád něco čmáral. Sousedovic kočku, mladšího bratra Ernsta nebo svou skleslou maminku, která se utápěla v čím dál větších depresích.

Už ve čtrnácti letech se díky svému nadání dostává na uměleckoprůmyslovou školu, kde se vyučí mnoha výtvarným technikám včetně malby fresek.

O rok později je na stejnou školu přijat i Ernst a bratři Klimtové spolu s dalším studentem Franzem Matschem vytvoří uměleckou dílnu, která jim už během studia umožní pracovat na různých dekoratérských a malířských zakázkách. Časem tak vyzdobí například strop nových divadel v Karlových Varech a v Liberci, pro obě scény vytvoří i oponu.

Gustavovi je pouhých třiadvacet, když maluje nahaté andělíčky na strop vily Hermes pro císařovnu Sissi. A dvacet pět, když dostane zakázku na výzdobu Burgtheatru. Sám císař mu za ni o rok později udělí vyznamenání. Z Gustava se tak stává módní malíř, o jehož portréty se derou přední vídeňské dámy. Nechat se portrétovat od Klimta je náhle znakem společenské prestiže. Klimt je zahrnut slávou i penězi.

Jenže on té klasické reprezentativní otročiny začíná mít dost! Čím dál víc se odchyluje od historické malby a do jeho obrazů proniká symbolismus. Opovrhuje pokryteckou morálkou vysoké vídeňské společnosti a modelky pro další prestižní zakázku pro Kunsthistorisches Museum hledá mezi prostitutkami.

„Skandál!“ ozývalo se, když si návštěvníci mohli konečně prohlédnout jeho alegorie umění na schodišti Uměleckohistorického muzea. „Tohle přece není žádná antická múza, ale obyčejná kokota!“ Vídeň je zděšena a pohoršena.

A Gustav se rozhodne k radikálnímu kroku: opustí zkostnatělý oficiální Künstlerhaus a spolu s několika podobně naladěnými umělci založí roku 1897 spolek Secese. Vyhlašují tak válku sterilní rutině, špatnému vkusu a obchodníkům s uměním, kteří se za malíře jen vydávají. Vůdcem odbojníků se samozřejmě stává ten nejznámější z nich, Gustav Klimt.

Přípravné schůzky k založení Secese probíhaly v domě dalšího vídeňského malíře Carla Molla, shodou okolností Almina otčíma, protože Moll se po náhlé smrti Almina otce Emila Schindlera oženil s její matkou.

Dospívající Alma nesnáší Mollovy panovačné způsoby, vzpouzí se jeho autoritářské výchově, mezi umělci, kteří ho obklopují, se ale cítí dobře. A zaujal ji právě ten silácký hromotluk s rozcuchanými vlasy, který si každou ženu prohlížel, jako by ji rovnou svlékal pohledem. Alma jeho kouzlu, jako ostatně mnoho jiných žen, nedovedla odolat.

I Gustava však tato krásná mladá dívka se spoustou vlasů přitahuje…

„Měla jsem ho pořád v patách,“ vyprávěla Alma své kamarádce a vzrušením jí svítily oči. „Byl všude, kam jsem se hnula. Dokonce za námi přijel i do Itálie, kam nás s matkou vzal Moll na dovolenou!“

Šestnáctiletá Adele přitom skoro nedýchala. Představa, že ji pronásleduje slavný umělec, byla tak ohromující!

„Nejdřív jsme byli všichni v Janově,“ pokračovala Alma. „S Gustavem jsme chodili po galeriích, na procházky do parku, tajně mě ale vodil i do kaváren a malých vinárniček, které tam jsou na každém rohu. A když jsme se večer vraceli podél přístavu do hotelu, společně jsme pozorovali nádherné západy slunce. A tam mě najednou Gustav políbil!“

Almě při té vzpomínce přeskočil hlas a Adele začala tepat drobná žilka na spánku. To se stávalo jen ve chvílích největšího pohnutí.

„Vážně?“ zeptala se přiškrceně. „Jen tak?“

Alma se na chvíli odmlčela a Adele se zdálo, že jí zvlhly oči.

„Promiň,“ řekla jen Alma. Chvilku trvalo, než mohla pokračovat. „Zapsala jsem si to do deníku, jenže jsem v té době ještě nevěděla, že mi ten deník čte moje matka,“ vyhrkla konečně a v hlase měla náhle zlost a vztek. „Strašně řádila! ‚Copak ty nevíš, že Klimt má vedle tebe určitě aspoň tři další ženské?‘ křičela na mě. A Moll Klimtovi zakázal, aby se se mnou vídal!“

Adele se vzrušením zapotily dlaně.

„Bylo mi hrozně! I Gustav z toho byl naprosto zoufalý,“ pokračovala Alma. „K nám už nemohl, pořád byl ale někde poblíž. A když jsme s rodinou dorazili do Benátek, poslal mi tajně vzkaz, že na mě bude čekat u svatého Marka.“

„Šla jsi tam?“

Alma pokývala hlavou. „Musela jsem ho vidět! Celou dobu jsem se přitom bála, že snad uprostřed toho davu omdlím. A on plakal! Sliboval, že se kvůli mně změní. Že skončí s těmi svými pochybnými ženskými. Zapřísahal mě, ať na něj počkám, že si pro mě přijde. Taky se ale bál Molla. Když ten měl vztek, řádil jako pominutý. Oba jsme věděli, že Moll nedovolí, aby se Klimt ke mně ve Vídni byť jen přiblížil. A to byl konec mé první velké lásky,“ dodala Alma nakonec zdrceně.

O mnoho let později ve svých vzpomínkách napíše, že dlouhé měsíce neměla daleko k sebevraždě: Svůj život ženy jsem začala jako zatrpklý člověk. Jaké to šílenství mé rodiny, když se domnívala, že si smí hrát na prozřetelnost a prostě rozbíjet vše, co jí nepřipadalo dost bezpečné.

Noc poté, co jí o tom všem Alma vyprávěla, nemohla Adele rozčilením usnout. Připadalo jí to tak dobrodružné! A tak lákavé. Současně si však vůbec neuměla představit, že by i ji, dobře vychovanou a ještě lépe střeženou dceru z bohaté židovské rodiny, mohlo něco takového vůbec potkat.

S Mollem se sice Klimt kvůli Almě nepohodl, pořád je ale spojují podobné umělecké názory a plány. A tak Gustavovi nezbývá, než aby se jednoho dne koncem roku 1897 vypravil do kavárny i večer. A rovnou do té nejslavnější, do Café Central na rohu Herrengasse a Strauchgasse.

Potřebuje se totiž s dalšími členy spolku Secese dohodnout na konečné podobě zlaté „hlávky zelí“, tedy nového pavilonu, v němž budou od roku 1898 vystavovat svá díla. Říká se mu tak proto, že z poměrně strohých bílých stěn vyrůstá nápadná kulatá kupole složená ze dvou a půl tisíce pozlacených lístků. Na průčelí je nápis, který přesně vystihuje názor Secese na umění: Době její umění, umění jeho svobodu.

„Willkommen, Herr Klimt,“ vítá ho ve dveřích Café Central číšník v dlouhé zástěře. „Taková vzácná návštěva!“ A hned ho také uvádí ke stolku štamgastů, kde na Gustava už netrpělivě čekají. Čas si krátí hlasitou debatou o tom, jak má vypadat umění budoucnosti.

„Vídeň je dočista zamořená všemi těmi historickými panáky v rytířské zbroji. Copak ale žijeme ve středověku?“ ozval se nespokojeně jeden z malířů. Ostatní přikyvovali.

„Je čas s tím skončit! Moderní doba si žádá úplně jiný kumšt. Mnohem odvážnější!!“ přidal se další.

„Dost bylo Makarta!!!“ vykřikl nakonec rozhněvaně třetí – a všichni zaraženě ztichli. Není to už příliš? Útočit na samotného císařova oblíbence, dvorního malíře, profesora na vídeňské akademii a šéfa Künstlerhausu, po němž se pojmenovávají ulice?

I Klimt se na toho opovážlivce ostře podíval. V Makartovi sám dlouho viděl svůj vzor. Pak nad tím ale mávl rukou.

„Pánové, k věci,“ utnul debatu, kterou považoval za planou. „Jak to tedy bude s tím naším pavilonem?“

A sotva se dohodnou na jeho definitivní podobě, zase se zvedne a jde si domů odpočinout.

Je s podivem, že tento rozporuplný bouřlivák a skandalista vede ve skutečnosti docela jednotvárný život.

Jeho den začíná vždycky stejně: pochodem z domu na Westbahnstraβe 36 v sedmém vídeňském obvodu, kde bydlí v pronajatém bytě se svou ovdovělou matkou a dvěma sestrami, do kavárny Meierei Tivoli u Schönbrunnu. Ostrým tempem půlhodina cesty. V Tivoli totiž Gustav pravidelně snídá. Dopřává si kromě jiného i silnou vídeňskou kávu se šlehačkou a bábovku s rumem, rozinkami a třešněmi.

Je to jedna z mála příležitostí, kdy je možné Klimta zastihnout a promluvit s ním. Pak se totiž zavře na mnoho hodin do svého ateliéru a pracuje. Sem mají přístup jen dámy z lepší společnosti, které portrétuje, a pak jeho modelky z docela jiných kruhů. Vzájemně se tu ale nepotkávají, Klimt tyto dva světy přísně odděluje. A potom tam jsou jeho kočky, které můžou pobíhat všude, trhat jeho kresby a močit na ně.

Celodenní práci ve svém ateliéru Klimt občas přeruší jen tím, že si zacvičí s činkami. Pak se ale většinou vrací domů, ke své matce a sestrám, povečeří s nimi a jde brzy spát. Žádné vysedávání s přáteli po kavárnách, žádné bohémské večírky, které by se protáhly až do svítání. Ani společenská setkání nevyhledává, nemá je rád. Svůj čas zkrátka věnuje hlavně malování.

Výjimkou v tomto jinak samotářském způsobu života je přítelkyně Emilie Flögeová. Sotva by se přitom našli dva rozdílnější lidé. Zatímco Gustav pochází z chudých poměrů, Emilie patří k jedné z předních vídeňských rodin. Její otec vybudoval prosperující továrnu na dýmky z mořské pěny. Emancipovaná Emilie zase se svými sestrami založila módní závod, v němž se oblékají dámy z horních deseti tisíc. Gustav pro ni dokonce některé modely tzv. reformované módy sám navrhuje.

Spojila je tragická okolnost. Gustavův bratr Ernst se v roce 1891
oženil s Emiliinou sestrou Helenou. Když o rok později nečekaně zemřel, stal se Gustav poručníkem jejich maličké dcerky.

I Emilie byla zprvu jeho milenkou, jejich poměr však časem přerostl v hluboké přátelství. Emilie mu toleruje jeho zálety i nemanželské děti, občas s ním tráví večery, jdou spolu do divadla nebo na koncert, hrají karty a jezdí na dovolenou do Attersee. Vídeňané si časem zvykli říkat jí Frau Klimt. Každý si ovšem dál střeží vlastní soukromí, Gustav s Emilií nikdy společně nebydlel.

„Ten Klimt snad dočista zešílel!“ zlobí se na přelomu 19. a 20. století konzervativní Vídeň. Při výzdobě auly Vídeňské univerzity zašel totiž oslavovaný i odmítaný malíř skutečně daleko. Na obrazech Filosofie, Právnictví a Medicína měl zpodobnit obory, kterými se univerzita tolik pyšní.

Co ale udělá on?

Na obraze Filosofie se sice třpytí vesmír s myriádami hvězd, postavy, které v něm poletují, však vytřeštěně hledí na diváka jako v transu. Vyhublý stařec připomínající kostlivce si zoufale zakrývá tvář a ústřední postava, která má symbolizovat lásku k moudrosti, je kyprá ženská, co světu ukazuje nahou zadnici. Místo antické umírněnosti je tu naplno zachycen duch fin de siècle s celou svou přecitlivělostí, bezvýchodností a rozvráceností. Ten obraz varuje: řítíme se do záhuby! Alegorii Filosofie mimochodem na pařížské Světové výstavě ocení zlatou medailí…

Zbědované postavy se ovšem vyjímají i na Medicíně, dalším obraze pro univerzitní aulu. Většina z nich viditelně trpí, na jejich strádání přitom prázdnými očními důlky neúčastně hledí čísi lebka. Alegorie lékařství, opět mladá nahá žena se skandálně ochlupeným ohanbím, se tu vznáší zcela bezmocně. Je zjevné, že ubohým nemocným nedokáže nijak pomoci. Dokonce i Hygieia coby bohyně zdraví je k bolestem lidstva netečná, raději se jako nějaká dávná perská věštkyně nechává ovíjet hadem. Tento obraz vyvolá interpelaci ve sněmovně, malíř je veřejně obviněn z perverze a pornografie…

A do třetice – Právnictví. Deprimující obraz, kde tři vyzáblé ženské postavy obklopují nahého starce vydaného napospas svému osudu. Ze všech stran ho svírají chapadla jakési chobotnice, zatímco dvě alegorie Justicie raději sní se zavřenýma očima. Pouze třetí z nich, divoženka s rozevlátými vlasy, upírá na diváka pološílený pohled. Z obrazu přímo čiší: Cos čekal, ty bloude? Spravedlnosti se nikdy nedočkáš!

Není divu, že vážený profesorský sbor Vídeňské univerzity byl těmito obrazy otřesen. Klimt v nich vytvořil pravý opak toho, co od něj očekávali. Chtěli důstojnou oslavu svých fakult, a místo toho dostali noční můru. Vlastně ani nemohli udělat nic jiného nežli všechny tři obrazy odmítnout!

Klimt se však touto veřejnou dehonestací nenechá vyvést z míry. Navrhuje, ať mu univerzita obrazy přenechá, on jí zase vrátí již vyplacené honoráře. Svůj krok vysvětluje slovy: Hlavní důvody, které mě přiměly k navrácení mých obrazů, nelze spatřovat v rozmrzelosti, kterou by snad ve mně vyvolaly různé útoky. Nejsem vůči útokům nijak zvlášť citlivý. Tím citlivější jsem však v okamžiku, když cítím, že můj zadavatel není s mou prací spokojen. A právě k tomu došlo…

V této ošemetné situaci Klimta zachránili jeho bohatí židovští mecenáši. Průmyslníci August Lederer a Koloman Moser ministerstvu za Klimta vrátí jeho honoráře, a do svých sbírek tak odkoupí všechna tři skandální díla.

Zbývá už jen dovětek, kterým ovšem předběhneme dobu téměř o půl století. Obrazy, aby byly během 2. světové války ochráněny před poškozením, jsou umístěny na jihorakouském zámku Immendorf. Válku tam sice přežijí, zámek však 5. května 1945 zapálí sami ustupující nacisté. Dnes je známe pouze z černobílých a ne příliš kvalitních dobových reprodukcí…

Zatímco Klimt horečně pracuje, jeho kolegové se dál dohadují v kavárnách o umění. Právě tady se totiž odehrává podstatná část intelektuálního života fin de siècle. Zde se setkávají spisovatelé, dramatici a novináři, malíři i architekti nebo herci z Burgtheatru se skladateli, kteří tvoří pro vídeňskou operu.

Tady vysedává autor Minutových románů Peter Altenberg, architekt Adolf Loos tu vyskakuje na stůl a vyhlašuje válku ornamentu, Rainer Maria Rilke zde píše snové básně a novinář Karl Kraus prská na všechny strany své jedovaté sliny. Všichni přitom naslouchají skandálním psychoanalytickým výkladům Sigmunda Freuda.

Kdo může, dopřeje si tu opulentní císařskou snídani (sklenka šampaňského, káva, čerstvý pomerančový džus, uzený losos s pomerančovo-hořčicovou omáčkou, tousty, domácí croissant, máslo, džem a vejce naměkko). Postačí ale i vídeňská melanž a rohlík s máslem nebo v lepším případě sachr. A číšníci se nebudou hněvat, ani když tu někdo celé odpoledne prosedí nad jedním šálkem turecké kávy.

I takovému hostu, byť vlastně jen zabírá místo, ochotně donesou kupu novin a časopisů, které pan kavárník objednává z celé Evropy. Patří k dobrému tónu, že se tu úctyhodní hosté nad některými články občas pohádají do krve. Kdyby nebylo vídeňských kaváren, nestala by se Vídeň kolem roku 1900 jedním z nejvýznamnějších center evropské kultury.

Je třeba dodat, že Adele si s Almou samy do kavárny zajít nemohou. Příčilo by se to dobrým mravům staré dobré Vídně. Ostatní by je nejspíš považovali za lehké ženštiny, které jsou na lovu zákazníků.

„To je tak nespravedlivé!“ zlobí se Alma. Její divoká povaha nesnáší jakékoliv omezování. „V Paříži nikomu nevadí, když si dvě přítelkyně v kavárně objednají sklenku vína! To z nich ještě nedělá kokoty. To jen naše měšťácká Vídeň je tak pruderní.“

Adele se na starší kamarádku zaraženě podívá. Představa, že vstoupí sama, bez doprovodu, do kavárny, ji přece jen trochu leká. Almu však za její odvahu bořit společenská tabu bezmezně obdivuje.

Jedním z častých hostů vídeňských kaváren na konci 19. století je i štíhlý muž s tmavými vlasy, mohutným plnovousem a podmanivýma modrýma očima. Kdekoliv se objeví, vyvolává vášnivé debaty.

„Ten váš nápad, doktore, je naprosto šílený!“ zlobí se jedni.

„Je to způsob, jak celý problém konečně vyřešit,“ oponují druzí.

Muž s plnovousem všechny vážně poslouchá, občas se nad šálkem kávy usměje a dlouhými štíhlými prsty si pročísne vousy. Rozhodně si ale jde za svým.

Narodil se roku 1860 v Budapešti jako Binjamin Ze’ev. Jeho otec byl bohatý makléř, ovšem i jeho, stejně jako otce Gustava Klimta, zasáhla finanční krize roku 1873. Ostatně s Gustavem je Binjamin skoro stejně starý. Na rozdíl od Klimta měl ovšem štěstí, jeho otce krach na burze neožebračil.

Jeho rodina se časem přestěhovala do Vídně, kde mladý Binjamin vystudoval práva. Spíš než advokacie nebo soudcovský talár ho ale zajímá žurnalistika. Do vídeňských novin píše chytré fejetony a po kavárnách diskutuje o tom, jak vyřešit tisíciletý problém svého národa. Binjamin je totiž Žid.

„Jediné správné řešení spočívá v naprosté asimilaci Židů ve společnosti,“ tvrdí zpočátku. A jeho společníci, často též se židovskými kořeny, mu přikyvují. Po roce 1860, kdy císař Franz Josef vydal svůj Říjnový diplom, přece už padly všechny zábrany, které bránily Židům v rakouském mocnářství v jejich uplatnění.

Mohou se usazovat, kde chtějí, studovat, co chtějí, podnikat, v čem chtějí, i bohatnout, jak chtějí. Mají naprosto stejná práva jako kterýkoliv jiný národ v říši. Císař je jim dokonce do té míry nakloněn, že odmítl do úřadu vídeňského starosty potvrdit krásného Karla, tedy Karla Luegera, protože mu vadila jeho antisemitská rétorika.

Teď je na nich, na Židech, aby se přizpůsobili svým rakouským spoluobčanům. Asimilace je zcela jistě tou nejlepší cestou. Bohaté a vlivné židovské rodiny proto nijak nezdůrazňují svůj izraelitský původ, do synagogy už chodí jen o velkých svátcích, nelpí na dávných tradicích svých předků a nedodržují ani košer stravu. Naopak spolu s křesťanskými sousedy rády slaví Vánoce u rozsvíceného stromečku…

Binjamin dokonce navrhuje, aby židé dobrovolně a čestně konvertovali ke křesťanství. Představuje si to tak, že se v počtu mnoha tisíc dostaví do Svatoštěpánského dómu, kde budou hromadně pokřtěni. Papež pak na oplátku zastaví veškeré antisemitské kampaně v katolické církvi.

Z kavárny se svět řídí docela snadno…

Jenže pak roku 1894 vypukla ve Francii Dreyfusova aféra. V tomto největším francouzském justičním skandálu 19. století byl na základě podvržených důkazů obviněn vysoký židovský důstojník Alfred Dreyfus ze špionáže pro Německo. A v zemi rovnosti, volnosti a bratrství náhle zavládne divoká protižidovská atmosféra. Dav na ulici ječí: „Smrt Židům!“ a rabuje židovské obchody.

Svědkem tohoto výbuchu je i Binjamin, kterého do Paříže jako svého korespondenta vyslal prestižní deník Neue Freie Presse. A Binjamin se zhrozí. Náhle si uvědomí, že jeho představa o asimilaci Židů byla naivní. Pochopí, že protižidovské nálady jsou v evropské historii, myšlení a cítění zakořeněny příliš hluboce. A usoudí, že pravým důvodem evropského antisemitismu je fakt, že Židé už dva tisíce let nemají vlastní stát. Pokud by ho měli, dívaly by se na ně přece jiné národy jako na kohokoliv jiného, ne?

Tato myšlenka Binjamina zcela ovládne a do půl roku dokončí své stěžejní dílo Židovský stát. Jsme jeden národ, napíše o Židech. A ačkoliv jsme se upřímně snažili o soužití v zemích, ve kterých jsme usazeni, nebylo nám to umožněno. Naší pravou zemí je Palestina. Židé, kteří si to budou přát, jednou získají svůj stát.

Zprvu se domníval, že takový stát může vzniknout nejen v zemi, odkud byli Židé po zničení svého chrámu vyhnáni. Třeba v Ugandě. Nakonec se ale rozhodl, že Sion bude přece jen lepší. A v tomto duchu zahájil i sérii sionistických kongresů – ten první se konal v Basileji roku 1897. Binjamin tvrdil, že právě zde založil židovský stát. I s jeho hymnou ha-Tikva, התקווה‎ , ve volném překladu:

Dokud hluboko v srdci
duše Židů prahnou
a kupředu na východ
k Sionu oko hledí,
naše naděje není ztracena,
naděje dvou tisíců let,
být svobodným lidem ve své zemi,
zemi Sionu a Jeruzaléma.

Většina Binjaminových současníků však považovala vznik židovského státu za čirou utopii. Odmítli ji jak ortodoxní Židé, tak moderní liberálové, kteří svou budoucnost stále viděli v asimilaci.

Jediní, kdo se pro Binjaminův plán nadchli, byli Židé z východu, kteří se co chvíli stávali obětí pogromů. Zažili, jak po smrti cara Alexandra II. propukly pogromy v Kišiněvě, Oděse, Kyjevě a na mnoha dalších místech. Židé při nich byli biti i zabíjeni, jejich krámy byly vyrabovány a domy vypáleny. Prchali z carské říše často jen s holýma rukama. A o tuto armádu žebráků se Binjamin nakonec opřel.

Postupně ovšem do svých plánů zapojil i největší evropské mocnáře, německého císaře, britského premiéra, ruského cara nebo papeže. Z nápadu, který vznikl ve vídeňské kavárně, učiní na přelomu 19. a 20. století téma světové politiky.

Zemře však dřív, než se jeho utopický plán naplní, v pouhých 44 letech. Krátce před smrtí napíše svým následovníkům: Nedělejte žádné pitomosti, až budu mrtvý. Na jeho pohřeb se sjedou desetitisíce Židů z celého světa, i ze zámoří. Kolem jeho hrobu zní hlasitý nářek a kvílení. Je to první velká demonstrace sionismu v dějinách.

Historie ho zná pod jménem Theodor Herzl.

Další protagonista tohoto příběhu AH nastupuje v roce 1900 do prvního ročníku reálného gymnázia v linecké Kamenné uličce, tedy Steingasse.

U této střední školy stojí za to se zastavit, má pozoruhodnou historii. Byla založena roku 1851 z iniciativy školního inspektora Adalberta Stiftera. Toho Stiftera, který se narodil v Horní Plané a psal tak pěkně o Šumavě. Vždy také usiloval o mírumilovné soužití Čechů a Němců a o evropskou pospolitost. AH jeho knihy ale nejspíš nečetl…

Učení mu nikdy moc nešlo. V Linci propadl už v prvním ročníku z matematiky a přírodopisu. A když si měl zopakovat i ten třetí, raději školu opustil. Za jeho školními neúspěchy stála nejspíš jeho povaha. Jeden z bývalých učitelů AH prohlásil, že měl sice určité nadání, chyběla mu ale disciplína, byl svárlivý, domýšlivý a prchlivý. A hlavně líný. Svůj hlavní talent, umění řečnit, v sobě měl teprve objevit.

Znovu se tu také ukazuje, že historie má absurdní smysl pro humor. Ve stejné době jako AH na Steingasse studuje i Ludwig Wittgenstein, syn magnáta Wittgensteina a v budoucnu jeden z nejvlivnějších filozofů 20. století. Bylo by zábavné si domýšlet, že AH třeba od spolužáka Ludwiga opisoval. Prý ale nebyli ve stejné třídě.

Jedním z nejčastějších pojmů na samém konci 19. století je Freiheit, tedy svoboda. Sní o ní všichni, byť si ji každý maluje trochu jinak.

Svou představu má samozřejmě i Adele. Ze všeho nejraději by teď chodila na přednášky, jako dívka však nemá k vyššímu vzdělání přístup. Alespoň ne ve Vídni. Těch pár sufražetek, které tu studují filozofii, se v jejích kruzích nepočítá. Místo toho na ni její rodina stále víc tlačí, aby se už konečně rozhodla. Ferdinand Bloch je přece skvělá partie!

„Má drahá,“ krouží Ferdinand od prvního setkání kolem Adele, „smím vás zase doprovodit do Schönbrunnu? Krásně tam kvetou růže.“

„Milostivá paní,“ obluzuje její matku, „dovolíte, abych vás a slečnu Adele pozval do opery?“

„Herr Direktor,“ obrátí se nakonec na Adelina papá, „ve vší úctě vás prosím o ruku vaší dcery.“

„Já ho ale nemiluji,“ brání se Adele, když ji matka přesvědčuje, aby Ferdinandovu nabídku k sňatku přijala.

„To nevadí,“ řekne matka. „Já jsem tvého otce zpočátku taky nemilovala. Svatbu dohodli naši rodiče, mě se nikdo neptal. A vidíš? Dnes se máme rádi a vážíme si jeden druhého. Láska časem přijde, uvidíš. Důležité je, že Ferdinand je spořádaný muž, na něj se budeš moct vždycky spolehnout.“

„Je ale o tolik starší!“ vyhrkne Adele nešťastně.

„No právě! V tom je jeho přednost. Leccos už zažil, není žádný nezkušený mladíček. A navíc je laskavý, ohleduplný a má tě rád. Opravdu rád, tím jsem si jistá. Věř mi, že tohle jednou oceníš.“

„Co mám dělat?“ ptá se Adele kamarádky Almy. Je jí do breku.

„Věkový rozdíl není důležitý,“ usoudí k jejímu překvapení Alma a vzpomene si přitom na Klimta. „Může to být i výhoda. Starší muži jsou zajímavější než mladí kluci. Není s nimi nuda.“

„Já bych ale chtěla potkat někoho…“ nedořekne Adele.

„Koho bys mohla milovat?“

Adele jen přikývne.

„Milovat…“ vzdychne Alma a na okamžik se smutně zahledí z okna svého pokoje. Venku prší.

„Víš,“ pokračuje po chvíli, „já byla zamilovaná už několikrát. A co z toho? Pořád trčím doma! S Mollem, co si myslí, že mi může poroučet. Když se vdáš, nebude ti už nikdo nařizovat, co smíš, nebo nesmíš.“

„A ty by ses kvůli tomu vdala bez lásky? Říkala jsi přece…“ zeptá se Adele užasle. Almu vždy považovala za tu odvážnější, bojovnější, co si umí jít za svým. Za každou cenu.

„Já vím, co jsem říkala,“ odpoví však Alma trpce. „Dnes se na to ale možná dívám trochu jinak. A jestli tě Bloch nebude uzurpovat, tak si ho vezmi. Budeš mít víc volnosti než teď.“

A je to! V létě roku 1899 se tak Adele s Ferdinandem zasnoubí a 19. prosince téhož roku se za něj ve velké vídeňské synagoze provdá.

Mazal Tov!

Apolena Žídková se má ve své kuchyni zase co otáčet, aby připravila všechny lahůdky, které budou číšníci pro svatební hosty nosit na stůl. O Adelině svatbě se sice nebude hodovat celých sedm dní, jak by se slušelo v tradiční židovské rodině, i tak ale musí nachystat:

– nejméně dva druhy polévek, kuřecí s nudlemi a tradiční čočkovou, hlavně pro pana Moritze;

– gefülte Fisch, nadívanou rybu, kterou se naučila vařit až u Bauerů;

– kuřecí, krůtí a telecí řízky se salátem, bez kterých by se ve Vídni neobešla žádná oslava;

– trochu šouletu, který má připomenout zaslíbenou zemi předků a novomanželům přinést štěstí;

– a nakonec spoustu sladkostí a svatební dort.

Podávat se budou lehká rakouská i těžká syrská vína, francouzské šampaňské, citronová limonáda a samozřejmě káva. Spousta kávy.

Bauerovi tak krátce po sobě provdali i druhou dceru, rok 1899 mohou považovat za opravdu šťastný…

V noci po svatbě se Adele nevyhne tomu, co sice vyvolává její zvědavost, čeho se ale ve skutečnosti bojí. Ferdinand ji podle dobových představ připraví o to nejdražší, co počestná nevěsta svému muži přináší, tedy o panenství. I Alma jednou napíše: Já hloupá husa jsem věřila v panenskou čistotu, kterou je třeba zachovávat.

Na samém konci 19. století, kdy se Adele vdávala, panovalo v tomto ohledu v jejích vrstvách až neskutečné pokrytectví. Viktoriánská morálka, která stále ještě ovládala Evropu, si žádala, aby mladé dívky z lepších rodin byly až do svatby pannami, proto byly stále pod bedlivou kontrolou. Na každý jejich krok přísně dohlížely guvernantky, pečlivé matky či alespoň neprovdané tetičky, které svůj staropanenský úděl dožívaly v rodinách mohovitějších příbuzných.

Bylo nepředstavitelné, aby svobodná dívka šla sama do divadla, na koncert nebo jen tak do společnosti. I na návštěvu u přátel musela mít doprovod, aby nepřišla do řečí. Na plese, s mamá v zádech, ji střežilo na sto očí, zda se probůh nechová frivolně. Přítomní mladí muži přitom nesměli zahlédnout ani její kotníček, natož lýtko. O takovém skandálu by se pak mluvilo ještě celé týdny!

Dobrý mrav trval na tom, aby mladé děvče bylo neustále zahaleno od hlavy k patě, bez ohledu na to, zda venku praží slunce a zda z chráněnky pod tolika vrstvami oděvu teče pot. Dokonce i do domácí lázně vstupovala taková nebožačka v košili, aby její nahotu náhodou někdo nespatřil! Ve vyšší společnosti platilo, že nahou ženu může vidět jen její manžel, porodní bába či omývač mrtvol. Před všemi ostatními musela zůstat cudně zahalená.

V takové pruderní atmosféře bylo jasné, že s dospívající dívkou nikdo nepromluvil o zcela přirozených tělesných projevech, jako je menstruace nebo zaoblování postavy v pubertě. Nemluvě o sexu a erotice jako o součásti normálního života. To vše bylo nejvyšší tabu, předpokládalo se, že do těchto tajů ji zasvětí až její manžel o svatební noci. Proto není divu, že právě z ní si pak mnohá dívka odnášela doživotní trauma.

Viktoriánská morálka se ovšem netýkala jen mladých dívek, ale i jejich mužských protějšků. Jestliže však u dívek předepisovala absolutní stydlivost, zdrženlivost a neznalost sexuálního života, u mladých mužů zas přivírala oči nad tím, že už v sedmnácti letech začali, někdy dokonce v doprovodu svých otců nebo jiných mužských příbuzných, navštěvovat nevěstince. Tiše se očekávalo, že tam získají první sexuální zkušenosti a vybouří se.

Že se tam však také mohou nakazit pohlavními chorobami, už jaksi patřilo k věci. Syfilis a kapavka tehdy byly jedny z nejrozšířenějších nemocí a noviny byly plné inzerátů, ve kterých lékaři nabízeli diskrétní léčbu nemocí kožních. Pod tímto pojmem se ovšem skrývala léčba syfilis pomocí rtuťových mastí.

Tatáž morálka však zcela jinak pohlížela na sexuální život v nižších vrstvách, mezi dělníky, služkami nebo na vesnici. Zápisy ve venkovských matrikách ukazují, že nejméně jedna třetina dětí byla nemanželského původu, a nikdo si s tím hlavu příliš nelámal.

Od mladších služek se očekávalo, že budou k dispozici hlavě rodiny či dalším mužským členům domácnosti. Někde dokonce měly poskytnout synům v dobrých rodinách první milostné zkušenosti.

A na dělnice se hledělo téměř jako na prostitutky, ostatně mnohá, když přišla o práci, právě na ulici skončila. Společnost se nad nimi mravně pohoršovala, to bylo ale asi tak všechno.

V důsledku této pokrytecké morálky si Adele sice mohla tajně šeptat s Almou o sexu, ve skutečnosti o něm ale až do své svatby
19. prosince 1899 nevěděla nic.

A tak nejspíš jen ve strachu a nejhlubších rozpacích sledovala, jak jí Ferdinand o svatební noci nešikovnými prsty rozepíná spoustu knoflíčků, patentek a háčků na jejích šatech. Jak se pokouší rozvázat tkanice jejího korzetu, pod nímž skoro ani nedýchala. A jak se pak ke vší hrůze dotýká její holé kůže, hladí ji na prsou, bocích a dokonce i tam dole. V místech, na která slušně vychované děvče ani nepomyslí!

„Nebojte se, drahá,“ šeptal přitom vyděšené Adele, protože i po svatbě jí stále ještě vykal. „Napoprvé to možná trochu zabolí, to ale brzy přejde,“ snažil se ji uklidnit.

Měl pravdu, zabolelo to, nepřešel ji ale ten nával ošklivosti, který přitom zažila. Strpěla jeho milování, zůstala však celou dobu ležet ztuhlá a bez hnutí. Nakonec se rozplakala, to už ale Ferdinand vedle ní usnul.

„Jak je možné, že mi tohle nikdo neřekl?“ táhlo jí celou dobu hlavou. „A takhle to už bude napořád? Až do smrti?“ Při té představě se otřásla odporem.

Když se ráno Ferdinand probudil, našel ji, jak sedí u okna v jejich ložnici a hledí ven.

„Dobré ráno,“ řekl spokojeně v naději, že by si tu včerejší rozkoš s Adele mohl zopakovat. Tak dlouho se na ni přece těšil!

Pak ale uviděl, že Adele je úplně bledá, jen pod očima má tmavé kruhy. Nejspíš v noci vůbec nespala. Uvědomil si, že vypadá dočista zničeně, tváře má ztrhané a musela hodně plakat. Polekal se.

„Co se stalo, drahá?“ vyskočil z postele a pospíchal k ní.

Adele ale nebyla schopná slova, dál jen seděla u okna, třásla se zimou a tupě hleděla na ulici.

Vytušil, co se v ní právě mohlo odehrávat, a najednou mu jí přišlo neskonale líto. Vzal ji proto opatrně do náruče, odnesl zpátky do postele a pečlivě ji zabalil do přikrývky. Sám jí pak připravil šálek horké čokolády, dobře věděl, jak ji Adele miluje. Donutil ji, aby se jí napila.

„Alespoň trochu, drahá!“

Zřejmě to pomohlo, protože Adele se nakonec probrala z té své zledovatělé ztuhlosti a po chvíli dokonce usnula. Ferdinand u ní posedí až do poledne a přemítá, jak vlastně bude vypadat jejich manželský život, když začal tak nešťastně…

Svatební cestu do Benátek o pár týdnů odloží, před rodinou se vymluví, že Adele trochu nastydla. Ve městě nad lagunami teď bude stejně zima. A po nějaké době si Adele na manželskou povinnost zvykne, ostatně jako všechny. Skoro všechny.

Mnohé z těch, co si nezvykly, končí v té době na adrese Berggasse 19, v devátém vídeňském okrese. Na psychoanalytickém gaučíku se tu se svými problémy svěřují Šlomo Simchovi, známému ovšem spíš pod jménem Sigmund Freud.

Sotva který lékař v celých dlouhých dějinách medicíny vyvolal takové kontroverze jako tento rodák z moravského Příbora. Jeho převratné teorie o libidu, roli nevědomí, snech i ničivých následcích potlačování sexuálního pudu obrátily naruby všechno, co si do té doby lidé mysleli o duši. Z okrajové psychiatrie se díky němu stal jeden ze stěžejních oborů lékařství celého 20. století.

Přitom stačilo málo a mohl z něj být biolog nebo farmakolog. Jeho první úspěšné vědecké práce se týkaly úhořů a mihulí říčních. Zabýval se i účinky kokainu, o kterém se domníval, že bude všelékem na nejrůznější nemoci. A stejně vážně jako medicína ho zajímala i archeologie, antická historie nebo řecká mytologie. Znalosti z těchto oborů nakonec vtělí i do svých psychoanalytických objevů.

Tato rozkročenost mezi více obory je o to zajímavější, že v dětství nechodil do školy. Učil se doma, v rodině obchodníka s látkami. Jeho dětská zvídavost tak nebyla sešněrována školními osnovami, které v té době v rakouském mocnářství mohly kvůli biflování ubít nejeden talent. Domácí učení mu ale muselo jít dobře, protože na gymnázium nastoupil o rok dřív než jiné děti jeho věku.

Po maturitě se zajímal o práva, nakonec ale zvítězila medicína. Začal ji studovat roku 1873 na Vídeňské univerzitě, studium si ovšem protáhl na celých osm let. Dva roky po promoci odjel do Paříže, aby se tu u slavného profesora Charcota hlouběji seznámil s jevem, který ho už nějaký čas fascinoval – s hypnózou. Sám ji po návratu do Vídně začal uplatňovat ve své lékařské praxi, což byl první velký krok na jeho objevné cestě do hlubin nevědomí.

Jeho pacienty se stávali lidé trpící hysterií, různými obsesemi a neurózami všeho druhu. A jaksi z povahy věci vyplývá, že většinu z nich tvořily ženy. Freud jejich problémy přičítal traumatům z dětství, často sexuálního charakteru, a vůbec potlačovanému libidu. Nebylo divu, při všeobecné pruderii a falešné morálce, která panovala v kruzích jeho pacientek. Čím víc byla sexualita tabuizovaná, tím víc se zákonitě kolem ní točily jejich myšlenky…

Časem se sice ukáže, že všechny psychické problémy nelze odvozovat jen ze sexuality, a Freudovo učení tak bude mít vedle nadšených obhájců i tvrdé odpůrce, ale jeho psychoanalýza byla zásadním průlomem do oblasti, kterou do té doby ovládalo jen náboženství nebo společenské konvence. Bez otce psychoanalýzy by psychiatrie rozhodně nebyla tím, čím je dnes…

O pár let později, přesněji v roce 1910, si pro jeho rady přijde i muž, který na přelomu století ve Vídni vládne světu hudby. Umělecký ředitel Dvorní opery a současně šéfdirigent vídeňských filharmoniků Gustav Mahler. Aby se jím vůbec mohl stát, musel však nejprve konvertovat od judaismu svých předků ke katolictví…

V roce 1901 je však Mahler ještě na vrcholu štěstí! Právě se, ve svých jednačtyřiceti letech, hluboce zamiloval do Almy Schindlerové. A vůbec mu nevadí, že jeho múza je o devatenáct let mladší než on.

A nevadí to zjevně ani Almě. Velkému Mistrovi je dokonce ochotna obětovat to, co jí bylo až dosud nejdražší. Mahler totiž žárlí na vše, co od něj Almu odvádí: na její přátele, rodinu, a hlavně na její zájem o hudbu. V době, kdy se spolu seznamují, má Alma ještě vlastní hudební ambice. Hraje na klavír a skládá, jejím učitelem je stále von Zemlinsky.

Nemohla jsem Ti napsat delší dopis, protože jsem musela pracovat na nové skladbě, vysvětluje Alma v jednom z dopisů svému snoubenci, který pobývá víc v Drážďanech a v Berlíně nežli ve Vídni. A rázem je oheň na střeše!

Musíš se rozhodnout mezi mnou a svou hudbou! odpoví jí vzápětí rozezlený Mahler. V rodině nemohou být dva skladatelé. A já chci, abys žila jen mým uměním!

O Almině hudbě pochopitelně nemá valné mínění. Úkolem jeho budoucí ženy je podporovat jeho génia, poskytovat mu veškerou lásku a zázemí.

Alma sice zprvu váhá, nakonec se ale Velkému Mistrovi podvolí. 9. března 1902 se v kostele sv. Karla ve Vídni za Gustava provdá. Jde o skutečně malou svatbu, zúčastní se jí jen čtyři svatebčané, Alma je v té době už těhotná.

Zdaleka ne všichni Mahlerovi a Almini příbuzní a známí jsou ovšem jejich svatbou nadšeni. Režisér Max Burckhardt se nechá slyšet, že ten rachitický zdegenerovaný Žid si tak krásné děvče z dobré rodiny vůbec nezaslouží. Mahlerova rodina zase v Almě vidí nespolehlivou ženu, která ráda flirtuje s muži.

Později k tomu dodá: Často mám pocit, jako kdyby mi přistřihli křídla.

Nenapadlo.

Kdyby…