Copyright © Matt Field, 2026

Translation © Věra Klásková, 2026

Cover illustration © Luke Tomski (Lukáš Tomek), 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0393-5

For Martina, Milo and Oskar

“You are the only thing in every room you’re ever in.”

PŘEDMLUVA

Diplomaté mají pověst lidí, kteří mluví opatrně a vážně, nejlépe v místnostech s těžkými závěsy, kde se humor používá jen v přesně odměřených dávkách. Tahle kniha je malým důkazem, že realita může být mnohem zábavnější.

Když se britský velvyslanec vydal tramvají číslo 22 na Malostranské náměstí a představil se slovy „Jsem tu novej“, začala tím nejen diplomatická mise, ale i jeho pozorování jedné velmi specifické země: Česka. Země, kde se světové dějiny odehrávají mezi pivem, ironií a odkazem Járy Cimrmana, ale oplývá i hrdinstvím a nekonečnou vírou v pravdu a lásku. Země, která dokáže brát vážné věci vážně a zároveň se jim trochu smát. Právě tato směs nadhledu, skepticismu a humoru je možná jedním z důvodů, proč se zde jeden britský diplomat tak rychle cítil jako doma.

Tato kniha proto není jen o diplomacii. Je také o setkávání kultur, o každodenních detailech života v cizí zemi a o tom, jak se někdy velká politika odehrává v docela malých okamžicích: při rozhovoru v tramvaji, na zahradní recepci, na sociálních sítích nebo nad půllitrem piva. Diplomacie tu nevystupuje jako vzdálené umění tajných jednání, ale jako práce, která vyžaduje zvídavost, trpělivost a schopnost naslouchat. A také – možná nečekaně – smysl pro humor. V tom se ostatně Češi a Britové překvapivě dobře potkávají. Stačí připomenout Monty Pythony na jedné straně a Járu Cimrmana na straně druhé.

Diplomatická mise je vždy dočasná. Velvyslanec přijíždí s vědomím, že jeho čas v dané zemi je omezený a že jednoho dne přijde někdo další, kdo jeho práci převezme. Právě tato dočasnost dává diplomatickému životu zvláštní energii: nutí člověka dívat se kolem sebe pozorněji, učit se rychleji a využít čas, který má k dispozici. A také věrně zaznamenat svoje první i poslední dojmy a zkušenosti.

Možná i v tom je síla této knihy – že začíná prvním dojmem, ale nekončí u něj. Matt Field prokazuje svůj talent pro diplomacii už tím, jakou váhu mu přikládá. Můj táta mě učil, že první dojem bývá téměř pravdivý a často neměnný. Člověk se pak může nechat zmást okolnostmi, emocemi nebo vlastními představami, ale po čase se leckdy vrátí právě k tomu původnímu pocitu. Je v něm něco instinktivního.

A my máme štěstí, že ten Mattův první dojem z nás byl poměrně přesný a také velmi laskavý.

Rychle vycítil, že cesta k českému srdci – a vlastně i k českému rozumu – vede přes humor. A ano, také přes pivo. Myslím, že ať už tady prožil cokoli, právě tenhle obraz, tenhle první dojem, zůstane jednou z hlavních esencí jeho české vzpomínky. Jen málokdo dokáže v množství často matoucích signálů tak přesně oddělit podstatné od vedlejšího. Skoro bych řekla, že jde o mistrovskou extrakci národní povahy: humor, pivo, houbaření, hokej, sdílení receptů na zužitkování přebytečných cuket – a jako nenápadný tmelicí princip ono slavné české „zajdem na jedno“ (volně přeloženo – zajdem na pět).

Tomu říkám skutečná diplomatická superpower.

Můj první dojem z Matta je spojený úplně stejně jako jeho kniha s tramvají číslo 22. On přijížděl na Malostranské náměstí jako nový britský velvyslanec a i já jsem na první setkání s britskou ambasádou dorazila tramvají, z Újezdu. Přiznávám, měla jsem trochu poťouchlý pocit, že Brity možná překvapím. Že budou očekávat příjezd minimálně v terénním voze, a já se místo toho objevím v podpatcích a dojdu po kočičích hlavách, zcela po pražsku.

A skutečně – málem mě nepustili dovnitř.

Jenže Britové nakonec překvapili mnohem víc mě.

První zásah přišel hned na nádvoří: stíhací letoun Spitfire. Pro mě silný symbol důležité společné historie, v níž se spojení československé exilové vlády a Británie stalo jedním z klíčových momentů druhé světové války a v jejímž rámci se zrodila i operace Anthropoid – mimořádný čin odvahy, který dodnes patří k nejsilnějším kapitolám našich moderních dějin.

Pak přišel další odzbrojující moment: zahrada britské ambasády v Thunovském paláci. To místo je samo o sobě neuvěřitelné. I pro rodilého Pražáka zůstává trochu skryté. Člověk najednou stojí vysoko nad Malou Stranou, vzhlíží k Pražskému hradu a zároveň má před sebou metropoli rozloženou v nečekaném úhlu – Petřín, střechy, věže –, celé město v jedné zvláštní perspektivě. Přehled i nadhled zároveň. Což je mimochodem pro diplomacii ideální poloha.

A pak přišel moment třetí, zásadní.

Nenápadně jsem se zeptala obsluhy s welcome drinkem: „Prosím vás, kde je pan velvyslanec?“

A odpověď zněla: „Na pódiu, madam. Ten s tou kytarou.“

V tu chvíli znělo „London Calling“. A tam stál Matt – tehdy ještě novej – a hrál.

Musím říct, že takový první dojem se překonává opravdu těžko. Je odzbrojující, lidský a zároveň punkově britský. Přesně v duchu celé knihy: diplomacie tu totiž není popsaná jako soubor opatrných vět pronesených za těžkými dveřmi, ale jako živá práce s lidmi, situacemi, omyly, improvizací a schopností navazovat vztahy.

Možná právě proto Matt v Česku tak dobře fungoval. Pochopil totiž něco podstatného: že humor není v diplomacii slabost, ale důležitý nástroj porozumění. Že někdy otevře dveře rychleji než protokol a že ironie může být překvapivě přesnou formou respektu. Minimálně v Praze.

Dnes už jeho česká mise směřuje ke svému přirozenému konci. Jak sám píše, diplomat od první chvíle ví, že jeho pobyt má přesně vymezený čas a že jednou přijde někdo další, kdo zaujme jeho místo. Každý příjezd v sobě od začátku obsahuje i odjezd.

Jenže některé dojmy zůstávají.

A některé lidi si země, do které přijeli jen na několik let, tak trochu přivlastní.

Proto už Matt není „ten novej“. Oh no sir. Kdepak. Teď už je náš!

Třeba i právě proto se jeho kniha čte tak dobře: protože se v ní nesetkáváme jen s diplomatem, který přijel reprezentovat svou zemi, ale s člověkem, který se mezitím naučil rozumět té naší. A stal se jedním z nás.

Thank you, Matt!

Aňa Geislerová

V Praze v březnu 2026

1

PRVNÍ DOJMY

Malostranské náměstí, Praha

Na Národní třídě nastupuji do tramvaje číslo 22 a hned posílám textovku svým budoucím kolegům, aby věděli, že jsem na cestě. Je lednové ráno roku 2023, něco po půl deváté, takže si není kam sednout, a proto se přidávám k těm, kdo stojí u vchodu v zadní části druhého vozu. Beztak jsem příliš rozrušený, než abych vydržel sedět. Tramvaj patří ke starším typům, je to zčásti nízkopodlažní T3, která se v budoucnu stane v síti Pražské integrované dopravy jedním z mých nejoblíbenějších vozů.

Tahle dvaadvacítka je plná lidí, kteří se kymácivě šinou přes město do práce. Jsem oblečený o něco formálněji než obvykle: mám na sobě oblek, kravatu a dlouhý černý kabát. Ošacení jsem si trochu rozpačitě vybral po poradě se svou manželkou Martinou, zběhlejší v otázkách oblékání, v naději, že budu vypadat co nejlépe. Vzduch venku je ledově chladný na rozdíl od prostoru uvnitř tramvaje, kde se začínám cítit oblečený až přehnaně i co do počtu vrstev. Do cíle to ale mám jenom pár zastávek, takže se horko dá přežít. Míjíme Národní divadlo a začínáme přejíždět přes řeku – později se dozvím, že tohle je most Legií.

Pocit, který se mě během této krátké jízdy zmocňuje, připomíná něco mezi očekáváním prvního dne ve škole a trémou před prvním rande. Jistá otřepaná fráze praví, že nikdy nedostanete druhou šanci udělat první dojem. Ačkoli si lidé mohou i nemusejí pamatovat, co je hned zkraje napadlo, věda v tom má jasno: tenhle první prchavý moment dokáže formovat jejich vjemy ještě dlouho poté, co odezní, a přitom netrvá minuty, ale pouhé vteřiny, během nichž se podezření potvrdí a domněnky jsou zpochybněny. Vím, že pokud se dnešek, tedy můj první den ve funkci velvyslance v Praze, bude odvíjet dobře, mohl by mi sloužit jako vydatná vzpruha. Ovšem když teď nezaboduji, budu mít ještě hodně dlouho co dohánět.

Ale příležitostí udělat první dojem mají diplomaté spoustu. Během své dvacetileté kariéry jsem začínal od nuly znovu a znovu, v nových městech, v nových zemích, v nových kulturách. Snad jsem přitom pochytil pár fíglů, které mi pomohou tenhle nejnovější první den zvládnout.

Tramvaj objíždí nároží a zastavuje na Újezdě, což je další název, který se mi zanedlouho dostane pod kůži, ačkoli zvládnout jeho výslovnost mi potrvá trochu déle. Vzpomenu si, že mám poslat další textovku, kde sděluji, ze kterých dveří kterého vozu za chvíli vystoupím.

Na tenhle konkrétní den se těším přes rok a půl, od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, že byla schválena moje žádost o umístění v Praze, a dostal jsem zelenou od šéfa diplomatických služeb, od ministra zahraničí a (nezapomenutelně a neuvěřitelně) i od samotného Jejího Veličenstva královny. Po pečlivém uvážení toho, jaké osobní a profesionální možnosti tohle místo skýtá, jsme se s Martinou rozhodli o ně zažádat – spíš s nadějí než s valným očekáváním vzhledem k tomu, jaký zájem o tenhle post na našem ministerstvu zahraničí pravděpodobně bude. Není tajemstvím, že Praha představuje nejen zajímavou práci, ale zároveň i jedno z nejpříjemnějších měst pro život na světě. Po podání žádosti a pracovním pohovoru následoval neočekávaný okamžik, kdy jsem telefonicky obdržel pozitivní odpověď. Samotný den nástupu se tak nějak připlížil na dohled, stal se značkou v kalendáři, od které jsem stále odvracel zrak, a najednou byl tady, přímo přede mnou.

Dojedeme na zastávku Hellichova (nedávno ji matoucím způsobem přejmenovali na Tyršův dům), poslední před tou, kde vystupuji, a já se cítím nachystaný až moc a zároveň zcela nepřipravený. Příští kroky jsem si pečlivě naplánoval. Musím prostě zabodovat, působit přirozeně a přiměřeně velvyslanecky. Jestliže se mi nějakým způsobem podaří něco poplést, postačí, abych prostě naskočil do další dvaadvacítky v opačném směru, o zastávku později přestoupil a celé to zkusil ještě jednou. Jenomže takový první dojem bych na svoje nové kolegy udělal nerad. Nezbývá než doufat, že první krok bude úspěšný.

Hlášení v tramvaji potvrzuje, že přijíždíme na Malostranské náměstí – budou všechna česká místní jména takhle ozlomjazyk? Dávám několika cestujícím při vystupování přednost. Nadechnu se a sestoupím na chodník. Koutkem oka zahlédnu videokameru a dva lidi, kteří situaci natáčejí, ale snažím se nedívat přímo na žádného z nich. Jsem nový britský velvyslanec a prostě jsem dnes přijel poprvé do práce.

Rychle se rozhlédnu na všechny strany, jako bych si byl mírně nejistý, kde jsem, ale nezajdu tak daleko, abych vypadal jako zbloudilý turista nebo Mr. Bean. Komické scénky nejsou třeba. Vzápětí zjistím, kde jsem se to ocitl, a s obdivem vzhlédnu k věži kostela svatého Mikuláše. Pak se obrátím a s pracovní taškou v ruce vykročím sebevědomě přes náměstí. Střih.

Tohle bude první scéna videa z mého prvního dne. Celé je to samozřejmě do určité míry naaranžované: kolegové s kamerou tady nejsou náhodou, i když předstírám, že si jich nevšímám. Držíme se scénáře, který jsme prodiskutovali, přepisovali a odsouhlasili předem. Kdybych při sestupování ze schodů klopýtl, kdyby mi dveře tramvaje přiskříply kabát anebo kdyby nám do záběru vlezla skupina školáků, mohli jsme začít nanovo.

Současně je spousta věcí tak, jak se zdá. Tohle je můj skutečný příchod do zaměstnání a je ráno mého skutečného prvního dne. Doopravdy jsem přijel tramvají, protože dokud nebude rezidence nachystaná, abych se i s rodinou mohl přistěhovat, bydlím na druhé straně města. Když si tohle video znovu pouštím dneska, jsou z něj víc, než jsem si uvědomoval, znát moje dychtivost a nervy „před premiérou“. Nikoli naposled mám pocit, že hraju úlohu britského velvyslance, přičemž se snažím být autenticky sám sebou a zároveň dostát významnosti role.

Další záběr ve scénáři mi předepisuje vydat se po dláždění vzhůru Thunovskou ulicí. Procházím kolem sochy Winstona Churchilla, který jako buldok s motýlkem pod krkem přísně střeží vstup do ambasády a je každodenní připomínkou toho, jak velké vážnosti se v této zemi stále těší. Několikrát akci stopneme a přetočíme. Ptám se, jestli mám změnit tempo chůze nebo pohyby celkově, a lehce si poupravím kravatu a rukávy košile.

Míjím zahrazovací sloupky a přistupuji k obrovské impozantní kovové bráně, jež odděluje velvyslanectví od ulice. Budova přede mnou se vypíná do výšky tří podlaží a podobá se hradnímu opevnění: až ji později uvidí moje děti, podotknou, že v případě zombie apokalypsy by se dala docela slušně hájit. Než k bráně dojdu, uděláme další střih a vyhneme se tak banálnější realitě, jakou by představoval vstup malými, velmi nedramatickými dveřmi po straně.

Postupujeme vzhůru po širokém schodišti opatřeném kobercem, kolem obrazů královských návštěvníků, uměleckých děl britských výtvarníků, pak i okolo vstupu do ambasády a pokračujeme nahoru, do velvyslanecké rezidence. Na rozdíl od většiny míst po celém světě se tady nachází všechno pohromadě: velvyslanec bydlí přímo „nad kvelbem“. Výrazně se tím zkracuje přesun z domu na pracoviště, ovšem na druhou stranu bude asi obtížnější oddělovat práci od rodinného života.

Jak tak stoupám po schodech, snažím se to všechno vstřebat. Velká Británie má to štěstí, že po světě disponuje spoustou impozantních budov, a Thunovský palác patří k těm nejosobitějším. Hostil bezpočet prominentních hostů od Mozarta po prezidenta Havla, o nemalém počtu britských velvyslanců nemluvě. Nikoli naposled mám pocit, že bych se měl štípnout, jestli je to všechno pravda a tenhle čtyři sta let starý dům se skutečně stane domovem pro mou rodinu.

Dále se ocitáme v působivě velkolepých veřejných místnostech, nikoli v menším soukromém bytě, kde budeme ve skutečnosti bydlet. Tyto prostory jsou vyzdobeny v propracovaném, grandiózním stylu rodiny Thunů, od níž je moje vlast odkoupila. Lustry, složitě nařasené závěsy a rozměrné zdobné koberce jsou dobré k tomu, aby na lidi udělaly dojem, ale rozhodně je nenabádají, aby se zde cítili jako doma.

Za těch více než sto let, co slouží jako britské velvyslanectví a rezidence, už Thunovský palác viděl docela slušný počet nově příchozích. Záznamy sahající do vzdálenější minulosti jsou sice trochu mlhavé, ale u této „železné brány“ stál dům už od středověku, ačkoli se zdá, že sdílel osud valné části Malé Strany, takže byl za husitských válek vypálen. Jeho dnešní podoba, tedy stávající rozměrná, velkolepá budova, mu musela být vtištěna počátkem sedmnáctého století, kdy se její charakteristické štíty a kupole začaly objevovat na dřevorytech a mědirytinách městské čtvrti pod Pražským hradem. Ve skleněné schránce na schodišti trůní pozůstatky dělové koule, objevené při opravách střechy – snad šlo o dárek na rozloučenou od Švédů, útočících na Prahu koncem třicetileté války. Při rekonstrukci byl nedávno učiněn další objev, dnes rovněž vystavený – protestní nóta, kterou podepsali čtyři čeští truhláři a s datem 26. října 1883 ji potají jakožto stížnost na nakládání s lidskými zdroji vložili do prostoru ve stěně:

V této době byla doba, co se týče řemesel, mizerácká. V ní jsme měli 10 zlatých týdně, a ještě s velkou milostí. V tom samém běhu časovém se pracovalo neúnavně na poli pro Svobodu a samostatnost Českého národa. Kteréž se, Pánbůh dá, Vy dočkati můžete.

Já mám teď zrovna za úkol přejít po koberci a šlápnout na jasně červenou hračku pro psy. Úkol splním a vyloudím z hračky potřebné zakvíkání. Skládám tím hold Wolfiemu, psovi předchozího velvyslance. Tenhle hezký a přátelský pejsek z českého útulku se právem stal celebritou jak v rámci ambasády, tak i mimo její zdi. A ano, je to způsob, jak zahrát Čechům na city – obecně se o nich ví, že mají pochopení pro všechno, co se týče psů, ať už člověk sám psího mazlíčka vlastní, anebo ne. Byl jsem si vědom rizika, že tím některé diváky můžeme zmást, ale docela se mi zalíbila představa, že uděláme vtip jen pro zasvěcené, kterým upoutáme pozornost, a přitom hned všechno neprozradíme.

Konečně se přesouváme do zahrady rezidence, kde po víkendu dosud leží sníh. Teprve později mi dojde, jak neobvyklý je to v posledních letech úkaz. Tenhle rozlehlý prostor na člověka nutně musí udělat dojem, zejména když se nad námi rozkládá Pražský hrad, snad největší starodávný hrad světa, který byl po tisíc let sídlem českých králů, císařů Svaté říše římské a českých nebo československých prezidentů. Zima znamená, že na nás alespoň seshora z cest pro pěší neshlížejí turisté.

Zahrada sama je jakousi společenskou atrakcí pro ty z hostů, kteří na ambasádu přijdou vůbec poprvé a zde se ocitnou poté, co podniknou náročný výstup po třech rozlehlých a strmých křídlech schodiště. A pak najednou vyjdou ven do téhle oázy! Je těžké tomu uvěřit a nejednoho návštěvníka to zaskočilo. Z první ruky si poslechnu historku mladého poradce prezidenta Václava Havla, jehož na ambasádu poprvé pozvali na zahradní slavnost. Ostraha ho uvítala a vyzvala, ať vyjde do třetího patra. I kdepak, trval si na svém. Přece se nenechá napálit a ochudit o svoji ryze britskou zkušenost. Tohle je přece zahradní slavnost! Nikam do patra se po schodech trmácet nebudu. Tato slovní výměna se několikrát opakovala, dokud poradce přece jen, byť dost skepticky nevyšel až nahoru, kde zjistil, že večírek už je v plném proudu.

Nyní mám na zahradě za úkol pronést odsouhlasený text, který bude jádrem mého poselství. Trval jsem na tom, že ho chci odříkat česky, což část týmu překvapilo, a teď je tedy na mně, abych dokázal, že moje sebejistota byla oprávněná. Moje ochotná učitelka češtiny mě vedla pevnou rukou, zatímco jsem si opakovaně procvičoval jazykolamy, abych si navykl na zvuky nového jazyka. Na prvních dojmech záleží, a to i těch, které člověk udělá na nové kolegy.

Samotný scénář je kolektivní dílo, ve kterém se však – doufejme – projevuje značná část mé osobnosti. Neprobírali jsme jenom konkrétní slova projevu, ale i tón, jímž bych ho rád pronesl. Chci divákům sdělit, že jsem tady, že jsem nadšený a připravený pustit se do práce. Nikdo neočekává, že bych byl na slovo vzatý odborník na zemi, kam jsem právě přicestoval. Ale lidskou přirozeností je toužit po osobním uznání. Všichni býváme rádi oceňováni. A já nejsem co do znalostí dočista nepopsaný list. Už jsem se ale pohroužil do jazyka a historie téhle země a začal jsem jí fandit.

V rámci současného procesu učení jsem hledal pár odkazů na to, co je pro Česko typické a zvláštní. Rozhodl jsem se tedy uvést jména několika významných Čechů, které už nyní obdivuji: osobností ze světa literatury, kultury a sportu. A pak měl zaznít můj první skromný pokus začít čerpat ze zdejšího smyslu pro humor, který mi na základě mých velmi omezených interakcí a četby připadá dost britský – je to zmínka o „snad největším Čechovi“, jímž je samotný Jára Cimrman, komický výtvor, který mi okamžitě dával smysl.

Při předchozích schůzkách s mými budoucími kolegy z ambasády, tedy s Čechy pracujícími v oblasti komunikace a tisku, jsem dostal další nápad, u něhož jsem potřeboval jejich pomoc. Dokázali bychom objevit způsob, jak nějakou jednoduchou větou vyjádřit onen celkový dojem, který bych rád udělal – moje nadšení, zájem o tuhle zemi, mou touhu naučit se zdejší jazyk? Existuje nějaký slogan či hashtag, který by tenhle pocit v kostce shrnoval?

Vím, že nemám monopol na nejlepší nápady, a tak naslouchám tomu, co navrhují ostatní. V nové zemi a v novém jazyce je tohle ještě důležitější. A jeden z kolegů samozřejmě vyrukoval s něčím absolutně dokonalým: „Jsem tu novej“. Ne „Jsem tu nový“, ale novej. Přesně jak jsem doufal, tenhle drobný rozdíl měl dodat celému sdělení na hravosti a informovanosti. Není to žert, nýbrž pousmání. Pokud je poezie „zapamatovatelnou prózou“, pak tenhle výraz je vskutku poetický.

Zpátky v zasněžené zahradě rezidence se postaráme o to, abych svou úlohu řádně přednesl a nijak výrazně přitom neškobrtal o česká slova. Čistě pro jistotu to sjedeme ještě jednou. Vzápětí zvukový záznam zkontrolujeme – zní čistě a sebevědomě. Máme hotovo.

Tým teď bude pár hodin sestavovat video, abychom byli připraveni umístit ho koncem mého prvního dne na sociální sítě. Jak zapůsobí? Udělá ten pozitivní první dojem, v nějž doufám, anebo budu jen dohánět rozjetý vlak? To se ostatně brzo dozvíme.

Ahoj, jsem Matt a jsem tu novej.

Je pro mě velká čest být britským velvyslancem právě v České republice.

Naše země toho mají tolik společného. Vyznáváme stejné demokratické hodnoty a máme stejný smysl pro humor.

Jsme národy vynálezců a podnikatelů, hudebníků, pivařů, spisovatelů a sportovců.

Společně jsme čelili zlu během druhé světové války a nyní na Ukrajině.

Je skvělé, že můžu být se svou rodinou v zemi Kafky, Horákové, Zátopka a také Járy Cimrmana a spolupracovat s Čechy na tom, aby obě naše země byly bezpečné a prosperující.

Těším se na vaše rady, tipy a doporučení.

Koneckonců, jsem tu novej.

Během posledních třiceti let jsem v nové zemi začínal zhruba poosmé. K tomu je nutno připočíst tucet dalších zaměstnání nebo míst, kde jsem studoval. Velvyslancem jsem byl doposud jednou. Zdá se ovšem, že ani tyto zkušenosti mě nedokážou ušetřit trémy a návalu adrenalinu. Přenáší mě to zpět v čase, do doby, kdy mi bylo osmnáct a stál jsem ve třídě venkovské školy v Keni, křídu v ruce, deset tisíc kilometrů od domova, a hlavou mi táhlo, do čeho jsem se to namontoval.

Moje osobní historie nových začátků mi nicméně poskytuje spoustu zkušeností, z nichž se dá čerpat, opomenutí, ze kterých jsem se snad poučil, i úspěchů, jež mám chuť si zopakovat. Proč dělat stejné chyby, když člověk může napáchat zbrusu nové? Měl jsem jedno velmi konkrétní poučení, které jsem chtěl při svém nejčerstvějším prvním dni uplatnit: tentokrát jsem hodlal švindlovat.

Stejně jako mnozí lídři začínající v nové úloze – včetně všech, kteří jako já prošli kurzem „školy pro velvyslance“ při ministerstvu zahraničí, jsem měl stodenní plán. Měl jsem jasno v tom, čeho chci dosáhnout během prvního dne, týdne, měsíce a dál. Uvědomoval jsem si, že jakmile přijde takový dokument do kontaktu s realitou, bude nutno ho upravovat. Plán má kdekdo, ale jen do chvíle, kdy dostane ránu do čelisti, jak nám kdysi připomněl Mike Tyson. A ono zmíněné švindlování spočívá v tom, že můj plán nezačíná dneškem. Abych mohl předvést nejlepší možný Den první, pracoval jsem na něm v pořádném předstihu – jeden, deset, dokonce třicet dní dopředu. Dnešek tedy mým prvním dnem rozhodně není.

Bez tohoto časného počátku bych svůj první den pravděpodobně strávil logistikou a rozmluvami s těmi, kdo by měli dost kuráže nebo drzosti, aby si šli obhlédnout nového šéfa, až dorazí. Takhle jsem už měl veškeré praktické záležitosti vyřešené. Měl jsem rozmyšleno, s kým se sejdu a co udělám, a dokonce i v jakém pořadí. Nemusel jsem se nechat strhnout smrští překotné činnosti. Už jsem učinil řadu cílených rozhodnutí.

Mým spojencem v tomto počínání se stal můj předchůdce Nick. Byl natolik laskav, že mě osobně zahrnul do svého rozlučkového videa, kde mi doslova předal klíč k ambasádě, načež s Wolfiem po boku odkráčel. Nikdy jsem nic takového nezažil. Většinou příliš přilneme k místu, které právě opouštíme, případně k obrazu sebe sama v této roli, jejž jsme si vytvořili, než abychom dokázali být takhle vstřícní vůči osobě, která zaujme naše místo. Možná tak v sobě živíme skrytou naději, že dotyčný nijak zvlášť nenadchne, takže ve srovnání s ním zazáří vzpomínka na nás o něco jasněji. Doufám, že až nastane čas, abych předal štafetu dalšímu kolegovi, který bude mít to štěstí stát se britským velvyslancem v Praze, projevím se stejně velkoryse jako Nick.

Nick rovněž bez váhání souhlasil s tím, abych si se členy britské ambasády mohl pohovořit ještě před svým nástupem do funkce a připravil si tak půdu předem. S vysoce motivovaným komunikačním týmem jsem prodiskutoval „plán spuštění“, který měl začít videem z prvního dne, a nechal jsem si poradit ohledně některých zjednodušení. Díky nim jsme zajistili, že se video stihlo dokončit a umístit na sítě ještě před koncem úvodního dne. S pomocí dalších kolegů jsem završil kompletní nastavení svého telefonu a počítače a vyřešil bezpečnostní propustky pro veškerý personál ambasády včetně mne. Kancelář velvyslance mi pomohla zorganizovat schůzky na první týden jak na ambasádě, tak mimo ni a já jsem si sezval všechny vedoucí týmů, aby mě seznámili s podrobnostmi těch nejdůležitějších vztahů, jež ve svých oborech kultivují, abych mohl začít upřednostňovat takové nosné vztahy, které jsou nezbytnými nástroji diplomatického řemesla.

Stále jsem musel brát na vědomí protokol, onu část diplomatického života, jež je tištěna pomyslným petitem. Až do schůzky s prezidentem jsem byl pořád jen „jmenovaný“ velvyslanec a musel jsem našlapovat opatrně, abych nedostal vynadáno od ministerstva zahraničí České republiky. Tenhle rozdíl znamenal, že bych se měl zatím vyhýbat nejdůležitějším setkáním, svým počínáním na sebe relativně neupozorňovat a čekat na příležitost předat českému prezidentovi dopis od Jeho Veličenstva krále Karla III., kde se oficiálně sděluje, že jsem královým zástupcem. Tenhle dopis jsem si s sebou přivezl z Londýna a znovu a znovu jsem si pročítal jeho tajuplný, překrásný jazyk:

Jeho Excelenci Miloši Zemanovi, prezidentu České republiky.

Pozdravení posíláme!

Příteli náš dobrý!

Poněvadž služeb našeho důvěryhodného a draze milovaného Nicholase Stewarta Archera, člena Královského řádu Viktoriina, který po nějaký čas sídlil u Vás v úloze našeho velvyslance mimořádného a zplnomocněného, je nám nyní jinde zapotřebí, považovali jsme za vhodné zpraviti Vás o jeho odvolání…

Takže i když se mi během jízdy ranní dvaadvacítkou honila hlavou spousta věcí, věděl jsem, co mě první den v úřadu čeká, s kým se mám setkat, kdy a proč. Věděl jsem, že moje první interakce s celým týmem proběhne při konferenčním hovoru v 9.30, kde se krátce představím a pak předám slovo své nové zástupkyni Kate. Věděl jsem, že mě čeká bezpečnostní instruktáž nejen proto, abych získal potřebné informace, ale též z toho důvodu, že mi to umožní vyžadovat totéž po všech budoucích příchozích v jejich první den. Věděl jsem, že si během polední pauzy sním oběd, který jsem si přinesl s sebou, a pohovořím si přitom s kolegou o Ukrajině. A věděl jsem, že na konci dne nasednu zase do dvaadvacítky a pojedu zpátky na Národní třídu, načež se připojím k hovoru s Londýnem a ostatními britskými velvyslanci po celém světě, abych se dozvěděl, jaké jsou plány pro nadcházející korunovaci Jeho Veličenstva krále.

Díky magické schopnosti plánovat, kterou je obdařena moje nová asistentka, jsme rovněž splnili cíl se hned během mého úplně prvního odpoledne neformálně setkat v rezidenci se všemi členy personálu ambasády. Dáme si čaj, i když nikoli o páté, jak Češi s oblibou říkávají, ale o třetí. Sejdou se u něj téměř všichni ze sedmdesáti našich zaměstnanců, z nichž valnou většinu tvoří kromě britských diplomatů Češi (nebo tu a tam nějaký Slovák). Některé tváře jsou mi povědomé, většina z nich je však nová a já jsem zase nový pro ně. Další chvíle pro první dojmy!

Mám připraveno pár slov. Na projev tohoto druhu jsme se výrazně soustředili, nebo se jím snad až posedle zabývali na školení, které jsem spolu s ostatními velvyslanci dokončil před dvěma měsíci. Doufám, že jsem se poučil ze zkušenosti, kterou jsem udělal před čtyřmi a půl lety, kdy jsem se rovněž jakožto nový velvyslanec setkal s celým týmem. Byla to lekce o tom, jak nezměrnou cenu mají kritičtí přátelé, kteří se mnou mluví na rovinu a bez příkras.

Tehdy jsem svou pečlivě připravenou řeč četl z iPadu, který jsem měl před sebou, s cílem předvést, že jsem jednak dobře připravený, a jednak technicky schopný. Nadšen tím, co jsem považoval za jasné vítězství, jsem si pak vzal stranou jednu bosenskou kolegyni, abych se jí soukromě pozeptal, jak jsem si vedl. Ačkoli se jednalo o spolupracovnici novou, už jsme spolu komunikovali natolik, abych usoudil, že by mohla sehrát úlohu kritické přítelkyně, která je připravená povědět novému šéfovi pravdu. Takže, jaký byl můj proslov? Zatímco jsem čekal na odpověď, z jejího obličeje jsem vyčetl zaváhání a radši jsem se připravil na nejhorší. Bylo mi jasné, že kdybych teď tuto situaci řešil defenzivně či negativně, mohl bych se v budoucnu rozloučit s jakoukoli konstruktivní zpětnou vazbou. Tohle nebyla vhodná chvíle zastřelit posla špatných zpráv. Kolegyně, povzbuzená mým úsměvem, mi sdělila, že moje poselství naprosto rozklížil způsob přednesu: místo abych hovořil přímo ke svému novému týmu, navazoval jsem s ním oční kontakt jen občas a přitom četl svou řeč z iPadu. V důsledku toho jsem působil roboticky a škrobeně, což vůbec nebyl dojem, který jsem hodlal vzbudit.

Řekl jsem to jediné, co se za dané situace říct dalo, a poděkoval jí za zpětnou vazbu. Náš vztah zůstal zachován a tato kritická přítelkyně se pro mě v následujících létech prokázala jako absolutně nepostradatelná jak v rámci ambasády, tak i mimo ni, jelikož když jsem se připravoval na všelijaké schůzky a veřejná vystoupení, poskytovala mi objektivní názor. A když jsem se s novými kolegy setkal znovu, dokázal jsem začít přebudovávat způsob, jakým na mě nahlíželi.

Nyní stojím v rezidenci v Praze před další místností plnou lidí. S některými z nich jsem už probral, co mám v plánu říkat a jakým způsobem to hodlám přednést, a reagoval jsem na zpětnou vazbu. Mám mezi nimi dva kritické přátele, Čecha a Brita, kteří mi pak dají vědět, jak to celé dopadlo.

Hlavním poselstvím je setkání samo, které je pro mě prioritou prvního dne – chci přivítat každého člena personálu v našem novém domově. Mluvím spatra. Děkuji za vřelé přijetí a vyprávím o své rodině. Blahopřeju jim k nejnovějším úspěchům, k nimž patří mimo jiné návštěva premiéra a české předsednictví Evropské unie. Poté se zaměřím na širší problematiku a stručně promlouvám o souvislostech, které vyvstaly na základě mých nedávných schůzek v Londýně, o úkolech a možnostech, jež před sebou máme. Vysvětluji jim plán na svoje první dny a týdny, s kým se setkám a proč. Snažím se vyjádřit svoje nadšení pro tuto konkrétní práci, jejíž značná část spočívá v tom, že je budu podporovat při vykonávání té jejich: „Povězte mi, jak vám můžu pomoct dělat vaši práci.“ Řeč těla mých kritických přátel působí povzbudivě, což se později v soukromí potvrdí. Vracím se k čaji, kávě a koláči a pokouším se nahustit si do hlavy sedmdesát nových jmen.

Tato debata o prvních dojmech má svou zrcadlovou stranu, jíž je otázka, kterou mi lidé zanedlouho začali klást: Co si myslím o Praze a o samotných Češích?

Moje názory na město formovalo to, jak přesně jsem jej viděl. Naše rodina přijela jako nenápadná předsunutá jednotka, abychom ještě předtím, než mě nevyhnutelně vytíží moje práce, umístili děti do školy a seznámili se „s terénem“. Prahu jsme tudíž nepoznávali jako sled výjevů míhajících se za okénky oficiálního vozidla, které by nás převáželo z letiště na ambasádu, neshlíželi jsme na ni seshora dolů. Namísto toho jsme se s ní potkávali spíš „odspoda“: přes okénka tramvají a autobusů. K tomu, abychom Prahu mohli zkoumat neformálně a bezstarostně, svým vlastním tempem, nás opravňovala Lítačka, tedy průkaz Pražské integrované dopravy. Trvalo nám trochu déle dostat se na turisticky nejprofláknutější místa, k těm stovkám věží, podle nichž město dostalo svou přezdívku (ačkoli se zdá, že se jejich počet výrazně podceňuje). Do té doby jsme si už stačili najít oblíbené kavárny, knihkupectví i pár skrytých tajemství. Naše děti se v Praze začaly cítit doma, a zatímco po ní nezávisle cestovaly, v tramvajích a ve stanicích metra si povídaly s lidmi.

Takhle „odspoda“ jsme objevili Městskou knihovnu na Mariánském náměstí, klidný koutek uprostřed čilého hemžení návštěvníků. Když jsme kolem ní procházeli, mohli jsme si hlavy uvrtět nad nevyhnutelnými frontami turistů čekajících, až si budou moct vyfotit uměleckou instalaci u vstupu, tu ze seznamu „top věcí, které lze v Praze zažít zdarma (číslu 7 neuvěříte!)“. Zaplavilo nás samolibé uspokojení, že máme interní informace. Člověk se nikdy necítí být víc doma, než když si může zanadávat „na ty příšerný turisty“.

Během této doby jsem vyrážel hledat otevřená zelená prostranství, kde bych se procházel, běhal a zkrátka si všelijak čistil hlavu. Podle mapy bylo zjevné, že jich má Praha spousty. Petřín budil dojem, že víc než k procházkám do kopce se hodí k lyžování opačným směrem, a proto jsem se rozhodl pro Letnou s jejími širokými otevřenými prostory a mírnými svahy. Udělal jsem si z ní svůj pravidelný ranní cíl. Že už jsem si vytvořil pevný návyk, mi došlo ve chvíli, kdy jsem jednou míjel staršího, zvolna se pohybujícího pána s důkladně nastrojeným psem a tento pán na mou adresu poznamenal, že dneska si jdu zaběhat nějak pozdě. Letenská pláň mi také nabídla jeden z prvních a dodnes nejoblíbenějších pohledů na město: rád stávám před Hanavským pavilonem a dívám se na Vltavu, táhnoucí se pode mnou doprava i doleva a opatřenou mosty, jež shora vyhlížejí jako překážky pro nějakého obra, který skáče sem a tam po proudu řeky.

Tohle byl pro náš vztah s Prahou pouze začátek, ačkoli velmi podařený. A vůbec, jak prohlásila Martina: tohle byl vzácný případ, kdy nějaké místo dokonce předčilo mediálně šířenou fámu. Jak nás varoval Franz Kafka, Praha už do nás zaťala svoje ostré drápky.

Na otázky ohledně Čechů se mi vždycky odpovídá obtížněji. Jak říct něco rozumného či užitečného, co by mohlo obecně platit o více než deseti milionech lidí? Všichni si uvědomujeme, že je každý jedinec jiný, ale rádi zobecňujeme, anebo to přinejmenším chceme po ostatních. Pokud to šlo, před touhle otázkou jsem uhýbal a žádal, abych nejdřív dostal více času a mohl Čechy lépe poznat, než se vůbec pokusím vytvořit si jakýkoli názor, který bych mohl sdílet – možná to z mé strany byla předvídatelná diplomatická zdrženlivost, třebaže v takto časné fázi dávala smysl.

Ale o dvě myšlenky jsem se podělil ochotně. Než jsem do Česka přijel, divil jsem se, jak je možné, aby nějaká země kralovala s takovým přehledem tabulkám vykazujícím spotřebu piva na hlavu. Po prvních týdnech, kdy jsem nabyl dojmu, že lidi třímají půllitry a plechovky s pivem v kteroukoli denní hodinu, jsem se divit přestal. Jakožto Brit a milovník piva jsem tohle vzal jako osobní výzvu.

Další postřeh, který jsem učinil hned zkraje a který pro můj pobyt v Česku znamenal dobrou zprávu, spočíval v tom, že my Britové máme s Čechy do určité míry společnou DNA humoru. Vzhledem k rozsáhlým důkazům vyplývajícím ze starších nahrávek Monty Pythonů a cimrmanologů je tohle téma hodno obsáhlejší diskuse. Pro tuto chvíli si vystačím s poukazem na uličnické nutkání Čechů a Britů, kteří neodolají, když si mohou vzít za rukojmí veřejné hlasování – výsledkem je pak britská vědecká ponorka s dlouhým dosahem pojmenovaná „Boaty McBoatFace“ a letadlo společnosti airBaltic nesoucí hrdý název estonského pobřežního města Kunda.

Češi sami svou zálibu v pivu a žertech ochotně přiznávají. Pravidelně však vyjadřují pochybnosti a nedůvěru ohledně dalšího z mých raných dojmů: pokaždé když jsem se zmínil, že nás Češi vřele přivítali, anebo jsem je popsal jako vstřícné, se mě někdo z Čechů zeptal, jak to vlastně myslím. Jako by je pohoršovalo, že jsem nebyl častěji pohoršený. Snad to do jisté míry vypovídá o mé britské rezervovanosti a nízkých očekáváních. Ale já jsem se zde vždycky cítil v pohodě a vítaný.

Když jsem doufal, že se s touto zemí seznámím lépe, a byl přesvědčený, že Češi mi budou po své vlasti těmi nejlepšími průvodci, začal jsem používat sociální média a žádat je o tipy a doporučení. Je snadné říct, že je člověk zvídavý a o něco se zajímá. Klást otázky a naslouchat odpovědím je ale mnohem přesvědčivější. Jestliže jsem chtěl porozumět našemu novému domovu, potřeboval jsem vědět, jaké knihy bych měl číst, jaké filmy bych si měl pouštět a jakou hudbu bych měl poslouchat. Doporučení se mi jen valila a byly jich stovky, týkající se klasiky i moderny:

Četba: Saturnin, Winterbergova poslední cesta, Moc bezmocných, Jezero, Na Football!, Meteor, Hovory s TGM, Děda, Bubáci pro všední den, Vyhnání Gerty Schnirch

Poslech: PSH, Waldemar Matuška, Hana Zagorová, J.A.R., Divokej Bill, Kateřina Marie Tichá, Zrní, Lucie, Tři sestry

Filmy a televize: Pelíšky, Hoří, má panenko, Želary, Samotáři, Limonádový Joe, MOST!, Tmavomodrý svět, Intimní osvětlení, Světáci, Spalovač mrtvol