Copyright @ 2025 by James Kimmel Jr.

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1254-8

Věnováno pachatelům,

neboť sami byli kdysi oběťmi

Když nám ubližujete, nemáme se mstít?

William Shakespeare: Kupec benátský

(přel. Martin Hilský)

ÚVOD

REVOLUCE VE VNÍMANÍ POMSTY

Tato kniha se zabývá problematikou, proč chceme ubližovat lidem, kteří ublížili nám. Pochopení tohoto jevu je otázkou života a smrti. Ať už přímo našeho života, nebo života někoho blízkého.

Pomsta je strůjkyní tragédií a ničitelkou klidu a štěstí. Představuje základní motivaci většiny podob lidské agrese, mimo jiné násilí v partnerských vztazích, násilí a šikany mladistvých, násilí v ulicích a mezi gangy, masových střeleb, nepokojů, policejní brutality, žhářství, násilného extremismu, terorismu, genocidy a války.1 Pomsta ničí jednotlivce, rodiny, milostné vztahy, majetky, společenství, národy i celé říše. Přesto po pomstě toužíme, pokud nám někdo tělesně nebo citově ublíží. A to představuje čím dál větší problém v době vlivných sociálních sítí, které umožňují snadno a bleskově urazit a pobouřit miliony lidí naráz, což má za následek, že tyto miliony lidí zatouží v jednu chvíli po pomstě za stejnou věc.

Ale považme, jak je to zvláštní. Když nám někdo ublíží nebo nás urazí, mohli bychom si přát cokoli. Mohli bychom například zatoužit po cukrové vatě nebo bramborových lupíncích, po příjemné masáži či chvilce odpočinku. Mohli bychom chtít obejmout, projít se parkem nebo se mazlit s celou bandou štěňátek. Mohli bychom si přát nové boty, dovolenou v tropickém ráji či truhlu diamantů. Když nám ale někdo ublíží, ze všeho nejvíc si my lidé přejeme, aby dotyčný trpěl – a aby pochopil, že trpí kvůli tomu, co nám provedl.2

To však nepřináší žádný hmotný zisk. Utrpením druhého se nenasytíme, nezbohatneme ani neošatíme. Z čistě ekonomického hlediska je i jeden bramborový lupínek hodnotnější a objetí nebo procházka parkem příjemnější. A kdo by si raději nehrál se štěňátky? Pomsta s sebou navíc nese obrovská rizika a náklady. Naše odplata vůči druhým mívá často za následek stejnou, nebo i horší odplatu vůči nám. A po vykonání pomsty se mnohdy cítíme hůř, přesto chceme víc, protože se nám hlavou stále honí myšlenky na viníka a vlastní bolest i nechtěné pocity hněvu, úzkosti, viny, hanby a trýzně.3 Proč bychom tedy ve své ublíženosti mezi tolika úžasnými věcmi v našem široširém světě volili něco tak bezcenného, nepříjemného a nákladného, jako je utrpení jiného člověka?

Vzhledem k tomu, co vše je v sázce, je s podivem, že vědci až donedávna věnovali pomstě jen mizivou pozornost a objasnění tohoto vnitřního démona přenechávali básníkům, dramatikům a prorokům.4 Touha po pomstě je znakem prakticky všech tradičních i současných společností po celém světě.5 Prožívají ji jak lidé, tak nečlověčí primáti, dokonce už i batolata.6 Evoluční psychologové se domnívají, že touha po pomstě se patrně vyvinula již v pleistocénu (v poslední době ledové) před více než jedenácti tisíci lety.7 Někteří vědci tvrdí, že pomsta je v našich mozcích zakořeněná tak pevně, že bychom měli větší šanci změnit samotný svět než bránit lidem v touze po odplatě.8

Co když je ale dychtění po pomstě jak součástí naší genetické výbavy, tak neuroplastickým mozkově-biologickým procesem čili výsledkem změn, které se v našich mozcích odehrávají v reakci na vnitřní i vnější události, a tudíž podléhá lidské vůli a sebeovládání? Co kdybychom tento mozkově-biologický proces podrobili mikroskopickému zkoumání, jako to děláme u jiných stavů způsobujících lidské utrpení, zjistili, jak a proč funguje, a vyvinuli strategie, které nám pomůžou přemoct, nebo dokonce zarazit touhu po pomstě vůči lidem, kteří nám ublížili?

Aby bylo jasno, nehovořím tu o sebeobraně. To je nezbytný sebezáchovný pud, který v sobě máme všichni, nutkání chránit sebe a druhé třeba i smrtící silou, když čelíme bezprostřední hrozbě vážného ublížení na zdraví či smrti. Tento instinkt potřebujeme k přežití. Nemluvím ani o sociopatech nebo psychopatech, kteří mají abnormální mozkovou strukturu, postrádají empatii a představují necelá 4 procenta lidské populace.9 Většina vrahů nejsou psychopati ani sociopati, jsou to jinak normální lidé, kteří kvůli nějakému pocitu křivdy učiní osudové rozhodnutí zabít.10 V knize, kterou právě držíte v rukou, píšu o této skupině: o nás ostatních, kteří si někdy připadáme ukřivděně a chceme se pomstít za minulá bezpráví – s odstupem minut, týdnů, měsíců, nebo dokonce let, kdy už nehrozí bezprostřední nebezpečí.11 Myšlenky na bolest a traumata ukrytá ve vzpomínkách probouzejí touhu po pomstě, která mění oběti v pachatele.12 Přínosy vědeckého pochopení a ovládnutí tohoto procesu by byly nezměrné. Otupením touhy po pomstě u sebe i druhých lze totiž snížit míru utrpení a násilí v osobním životě i v okolním světě.

REVOLUCE VE VNÍMÁNÍ POMSTY

Tato kniha líčí pozoruhodný a dosud neznámý příběh nedávných vědeckých objevů, které povedou k revoluční změně ve vnímání pomsty. A klíč leží právě v oné touze. Studie z oblasti kriminalistiky, zdravotnictví a behaviorální vědy z celého světa potvrzují, že lidé, kteří ubližují druhým, nebo dokonce zabíjejí, téměř vždy jednají na základě osobního pocitu křivdy – oprávněného nebo zdánlivého dojmu, že je v minulosti někdo poškodil, zradil, ponížil, zostudil či šikanoval.13 Nedávné neurovědecké studie procesů v mozcích lidí trpících pocitem křivdy vedly k mrazivému objevu, že dochází k aktivaci nervových center odměny a touhy jako u závislosti.14

Ukazuje se, že mozek bažící po pomstě vypadá stejně jako mozek pod vlivem drog. Pocity křivdy podněcují mozek k touze po pomstě podobně jako stres a úzkost nebo pohled na drogové „nádobíčko“ či místa, kde se drogy užívají, pobízejí mozek závislých k touze po narkotikách. Adiktologové tento typ učení závislého na podnětech popisují jako součást mozkového systému samoregulace protikladných procesů, který udržuje rovnováhu mezi potěšením (pohodou) a bolestí (stresem) a je zčásti zprostředkován uvolňováním neurotransmiteru dopaminu.15

Pokud nám někdo ubližuje či křivdí, případně zažíváme-li hněv, znechucení, pocit viny či studu, je to trýznivé a v mozku dochází k aktivaci neuronové „sítě bolesti“ – konkrétně mozkové struktury zvané přední insula.16 Pomsta, nebo i pouhé snění o ní, přináší uspokojení, uvolňuje dopamin a aktivuje mozkové centrum potěšení a odměny, kam patří zejména nucleus accumbens, dorzální striatum a ventrální tegmentální oblast.17 To vyvolává příjemné pocity, které dočasně překrývají bolest a obnovují rovnováhu.18 Ale pouze na chvíli. Stejně jako u drog a alkoholu účinky rychle odeznívají a téměř vždy vedou k větší bolesti a utrpení. Jenže mozkové obvody odměny se soustřeďují pouze na okamžité uspokojení, nikoli na pozdější důsledky.19 To je úkol prefrontální mozkové kůry, která zodpovídá za kognitivní kontrolu, seberegulaci a exekutivní funkce.20 Při závislosti se procesy prefrontální kontroly naruší a centrum odměny se zcela vymkne z rukou.21 Když se touha po pomstě stane nutkavou a navzdory negativním důsledkům už ji nelze ovládat, nabývá rysů závislosti.22

Ačkoli vědci až donedávna nepovažovali pomstu za návykový proces,23 básníci, dramatici a proroci se nám to snaží sdělit již tisíce let. Homér ve své Odysseji už v 8. století před naším letopočtem varuje před nebezpečím nutkavé touhy po pomstě na příběhu krále Odyssea, který po návratu domů z trojské války nachází manželku Penelopu ve společnosti více než stovky nápadníků – v touze po odplatě všechny pozabíjí, čímž spustí koloběh pomsty, který lze zastavit pouze zásahem bohů.24 V 5. století před naším letopočtem dosáhli starořečtí dramatici Sofoklés, Aischylos a Euripidés nesmrtelné slávy díky tragédiím jako Antigona, Oidipus Rex, Agamemnón či Médea, v nichž upozorňují obecenstvo na rizika nutkavé touhy po pomstě. I kniha Genesis, nejstarší část hebrejské bible, kterou údajně napsal sám prorok Mojžíš, varuje lidstvo před nebezpečím nutkavé touhy po odplatě archetypálními příběhy o Kainovi, jenž ze msty zabil bratra Ábela, a o božím trestu v podobě vyhubení lidstva za potopy světa.

Všichni jsme už někdy pocítili touhu ztrestat ty, kteří porušují společenské normy nebo s námi nejednají hezky. Většina z nás tato nutkání ovládne, snad si jen krátce představíme, jak nádherné ukrutnosti bychom druhým s chutí provedli, načež veškeré požitkářské touhy potlačíme, posuneme se v životě dál a utrpěná příkoří ponecháme tam, kam patří, tedy v minulosti.25 Ne každý to ale dovede, ne všechny křivdy jsou stejné nebo stejně prožívané a ne vždy dokážeme touhu po pomstě ovládnout. Dějiny lidstva překypují děsivými příklady nutkavé touhy po odplatě, počínaje krutostmi mezilidského násilí přes všemožné kmenové, skupinové i národnostní konflikty a konče povstáními, vzpourami, rebeliemi a občanskými i světovými válkami, které si vyžádaly miliony mrtvých.

Závislost na pomstě má celou řadu podob a rozhodně ne všechny jsou násilné, vlastně většina z nich taková není. Po odplatě můžou prahnout ukřivděné děti, které nutkavě rozesílají zlé esemesky, i stejně ublížené děti, které jim odepisují. Posedlí pomstou můžou být také fanatičtí sportovní fanoušci, kteří se chtějí revanšovat soupeřícím týmům, zapálení filmoví nadšenci, kteří fandí superhrdinovi, aby porazil padoucha, anebo zanícení hráči počítačových her, kteří zabíjejí nepřátele v akčních střílečkách. Závislost na pomstě můžou vykazovat zhrzení milenci, kteří jeden druhého ponižují a napadají, politici, kteří se navzájem osočují a znevažují, naštvaní sousedi, kteří si přes plot házejí na pažit posekanou trávu, agresivní řidiči, kteří nebezpečně předjíždějí ty neohleduplné, zákazníci, kteří nadávají nevšímavým číšníkům, nebo naštvaní zaměstnanci, kteří záměrně narušují klid na pracovišti. Závislý na pomstě může být kdokoli: babičky, dědečkové, kamarádi, pseudokamarádi, policisté, zloději, prokurátoři, soudci, ředitelé, dozorci, vězňové, vojáci, voliči, duchovní, věřící, nevěřící, zdravotní sestry, lékaři, pacienti, účetní, makléři, kuchařky, umělci, hudebníci, liberálové, konzervativci, fašisté, komunisté, rasisté, extremisté, menšiny, většiny… seznam je nekonečný. Podstatné je, že za určitých okolností může silnou touhu po pomstě zakusit téměř kdokoli. A když tato touha zesílí natolik, že ji ani navzdory negativním důsledkům jejího uspokojení nelze ovládnout, dokáže změnit zcela normální, mírumilovné lidi v pachatele nečekaných a nepředstavitelných projevů psychického i fyzického násilí. Společným jmenovatelem jedinců, kteří páchají násilné činy, není vyšinutost ani zlomyslnost, nýbrž pocit, ať už skutečný, či domnělý, že jim někdo ublížil nebo uškodil. Všichni bez výjimky trpí a všichni touží po tom jediném, čím se toto utrpení rozptýlí a co jim mozek našeptává – po bolesti těch, kteří jim (nebo jejich zástupcům) ublížili. Je to otázka mozkové biologie.

Tato kniha zevrubně zkoumá překvapivé poznatky nové neurovědy o povaze pomsty, pomáhající pochopit zdánlivě nesmyslnou krutost a násilí, jež na sobě lidé páchají. Jelikož je pomsta úkazem odvěkým, univerzálním a spojeným s mnoha projevy chování člověka, s jeho vztahy, hodnotami a institucemi, zabrousíme rovněž do oblasti lidských dějin, práva, psychologie, filozofie, politiky a náboženství. Přitom vyzpovídáme přední výzkumníky, kteří v neurovědě o povaze pomsty učinili průlomové objevy, odsouzeného vraha, který se i z vězeňské cely pokoušel pomáhat druhým překonávat závislost na pomstě, bývalého zastánce nadřazenosti bílé rasy, který zasvětil život snaze pomáhat násilným extremistům přemoct závislost na pomstě a vrátit se k životu v míru, mediálního magnáta, který uznává, že zábavní průmysl i díky touze lidí po pomstě prodává vstupenky, světově uznávanou psychiatričku, která se stejně jako já domnívá, že vzhledem k letitým dokladům nezvladatelně mstivého chování trpí Donald Trump závislostí na pomstě, dále otce zavražděného dítěte, který udělal nepředstavitelnou věc a vrahům odpustil, a také inspirativního vůdce bývalých gangsterů, kteří se s nasazením vlastního života snaží učinit přítrž násilným mstám ve velkoměstských čtvrtích. Přiblížíme si rovněž postoje několika lidí řadících se k nejděsivějším postavám moderní doby – masových vrahů a tyranů, kteří ve svých manifestech, dopisech, rozhovorech a proslovech demonstrují propad do závislosti na pomstě a předávají nám jasná varovná poselství, která na vlastní nebezpečí přehlížíme.

Především se ale zaměříme na to, jak může pochopení pomsty coby návykového procesu pomoct jednotlivcům i skupinám ovládnout touhu ublížit lidem, kteří ublížili nám, a chránit sebe i blízké před možnou újmou. Dozvíme se, že v hlavě každého člověka existuje soudní síň, kde soudíme, usvědčujeme, odsuzujeme a trestáme ty, kteří nám uškodili, a kde se v závěru těchto procesů rozhodujeme, zda tresty vykonáme v reálném světě, tady a teď. Dozvíme se, jak naše návyková mozková biologie mění tyto procesy v samozvané soudy, ale také zjistíme, že můžeme znovu získat nad věcmi vládu, když uzpůsobíme a rozvineme strategie, které se osvědčily při prevenci a léčbě jiných projevů návykového chování. A protože opakem pomsty je odpuštění, které hraje důležitou roli při léčbě všech závislostí, podíváme se i na to, co nám neurověda říká o odpuštění a jeho významnou úlohu při zotavování z traumatu, zmírňování bolesti, eliminaci nebezpečných tužeb po pomstě a obnově pohody a štěstí v našich osobních životech, a dokonce i mezi národy.

Než se ale k tomu všemu dostaneme, musím se k něčemu přiznat. I já se léčím ze závislosti na pomstě. S dovolením vám přiblížím příběh o tom, jak jsem se z normálního puberťáka bez sklonů k násilí málem stal vrahem, který z touhy po odplatě postřílel několik lidí. Poté jsem byl právníkem řešícím případy pomsty, který se ocitl téměř na pokraji sebevraždy, a nakonec výzkumníkem na Lékařské fakultě Yaleovy univerzity, jenž se věnuje problematice msty a násilí, snaží se prokázat existenci nejzhoubnější závislosti, o níž nikdo nikdy neslyšel, a hledá na ni lék.

ZPOVĚĎ ČLOVĚKA ZÁVISLÉHO NA POMSTĚ

Vyrůstal jsem na malé farmě ve střední Pensylvánii, ale naši nebyli skuteční farmáři. Měli jsme pár kusů anguského skotu i několik prasat a slepic, ale táta byl pojišťovací agent a máma žena v domácnosti, takže jsme se zemědělstvím neživili. Kvůli tomu námi pohrdaly děti ze sousedních statků, jejichž otcové byli opravdoví farmáři. Můj táta vstával kolem deváté ráno a v deset už seděl v nablýskaných polobotkách a obleku v kanceláři ve městě. Jejich tátové vstávali ve čtyři a v pět už v zablácených holínkách a montérkách od hnoje dojili krávy.

Dělal jsem, co jsem mohl, abych si získal jejich přízeň. Přihlásil jsem se do zemědělských kurzů, vstoupil do spolku mladých farmářů, poslouchal country a nosil stejný typ westernových džínsů, pracovních bot a kšiltovek jako oni. Nezabralo to. Žila tam spousta farmářských synků, ale žádný z nich nebyl jako já. Začali mě šikanovat, nejdřív slovně, pak i fyzicky. Trvalo to celou střední školu. Jejich revírem byl autobus, šatna a chodby při přechodu z hodiny na hodinu. Počátkem osmdesátých let ještě neexistovaly žádné programy proti šikaně, aspoň ne u nás na škole. Kdo byl slabší a úplně sám, naučil se přeskakovat nastavené nohy a uhýbat švihajícím pěstem.

Jednou v noci, když mi bylo asi sedmnáct, nás s rodiči a bratrem probudil výstřel. Vyskočili jsme z postelí a utíkali k oknům. Poznal jsem pick-up, který ujížděl pryč. Patřil jednomu z kluků, co mě šikanovali. Obešli jsme dům, a když jsme nezpozorovali žádné škody, šli jsme zase spát.

Každé ráno ještě před školou jsem měl za úkol jít do stodoly nakrmit krávy, prasata a našeho loveckého psa, roztomilou fenečku bígla, kterou jsme pojmenovali Paula. Když jsem toho rána obcházel hospodářství, našel jsem Paulu ležet v jejím kotci v tratolišti krve s dírou od kulky v hlavě.

Ano, vřelo ve mně spoustu emocí. Hlavně bolest a vztek. Proč zabili nevinného pejska? Protože nejsme opravdoví farmáři? Protože si z jejich ústrků nic nedělám? Nikdy jsem jim nic neprovedl. Celou věc jsme nahlásili státní policii, ale jak říkám, stalo se to na pensylvánském venkově počátkem osmdesátých let. Policie nehnula prstem. A stejně tak nehnul prstem ani táta, protože ho částečně živil prodej pojistek farmářům, a navíc chtěl, abych si svoje záležitosti řešil sám. Jenže jak takovou záležitost vyřešit? Vzplál ve mně pocit bezpráví. O zbytek už se postarala evoluce.

Asi za dva týdny jsem byl pozdě v noci sám doma a zaslechl jsem, jak před naším domem znovu zastavilo auto. Po chvíli vyšlehl záblesk a ozvala se rána. Běžel jsem k oknu. Vyhodili nám do povětří poštovní schránku. Z mračna prachu se vynořil tentýž pick-up. Nejenže výbuch odmrštil rozervanou schránku do kukuřičného pole, ale odpálil ve mně i poslední zbytky sebeovládání. Rozhořela se ve mně touha po pomstě. Obrovská. Jelikož jsme žili na venkově a jezdili lovit, měli jsme spoustu zbraní. Z tátova nočního stolku jsem sebral nabitý revolver, skočil do mámina auta a vyrazil do noci – z plných plic jsem řval a nadával a po tvářích mi kanuly slzy vzteku.

Nakonec jsem je u stodoly na jedné z farem zahnal do úzkých. Byli tři nebo čtyři. Vylezli z auta a mžourali do mých světlometů, kdo že to v oblaku štěrku a prachu právě přisvištěl po dlouhé příjezdové cestě. Chvíli trvalo, než jsem je dohnal. Nikdy předtím jsem se jim nepostavil. Jelikož jsem přijel v mámině autě, možná si mysleli, že je to ona. Evidentně byli celí tumpachoví. A neozbrojení. Navíc netušili, že mám pistoli.

Bylo by to tak snadné a uspokojivé…

Popadl jsem zbraň ze sedadla spolujezdce a užuž otvíral dveře.

A vtom jako by mě něco osvítilo. Uviděl jsem vlastní budoucnost a pochopil, že jestli je zabiju, zabiju tím i část sebe – možná úplně celého. Uvědomil jsem si, že jsem dobrý člověk vychovaný dobrými lidmi a že se vážně nechci stát vrahem. Chtěl jsem jenom, aby pominula ta bolest. Měl jsem pro co žít – snad pro důstojnost a sebeúctu, o které mě málem připravili. V tu chvíli mi došlo, že daň za pomstu, po níž toužím, je vyšší, než jsem ochoten zaplatit. A tohle stačilo, abych dveře zase zabouchl, položil zbraň zpátky na sedadlo vedle sebe a odjel domů. Celý vyděšený. Chybělo jen pár vteřin, abych postřílel několik lidí.

Že jsem to nedotáhl do konce, mi přišlo zbabělé. Jako bych neměl odvahu. Jako bych si neuměl vyřešit svoje problémy a nenaplnil zákon vepsaný do DNA lidstva, který velí druhé ztrestat, když vám ublíží. Po čase jsem to skousl. A z nějakého důvodu, který nedokážu úplně vysvětlit, mě ti kluci, které jsem tu noc nechal naživu, už dál neobtěžovali. Možná to i pro ně bylo varování.

Každý závislý člověk vám řekne, že je velký rozdíl ovládnout vlastní tužby jednou a mít je pod kontrolou dlouhodobě. Tu noc jsem svou touhu po pomstě ovládl, ale pod kontrolou jsem ji zdaleka neměl. Právě naopak teprve začínala sílit. Existuje spousta důvodů, proč si připadat ukřivděně nebo poníženě, a taky spoustu lidí, jejichž utrpení vám může zlepšit náladu. Pocítil jsem chuť na odplatu. Přišlo mi, že jen musím vymyslet, jak ji vykonat, aniž bych zaplatil příliš vysokou cenu.

A tehdy jsem připadl na myšlenku začít se mstou profesionálně živit. Místo abych se stal masovým vrahem, rozhodl jsem se stát právníkem. Právníci se totiž vlastně mstí, aniž by za to museli platit. Naopak dostávají královsky zaplaceno za to, že prodávají pomstu masám. A to mluvím o prvotřídní, ušlechtilé, státem posvěcené a justicí zosnované pomstě, známější pod značkou „spravedlnost“, bez podmínek i záznamu v trestním rejstříku. O legalizované pomstě. Právníci jsou v naší společnosti jediní lidé, kteří mají povolení pomstu předepisovat, vyrábět a prodávat. Připadalo mi, že by byl hřích takovou příležitost propást.

Ještě za studií práv na Pensylvánské univerzitě jsem absolvoval stáž na filadelfské okresní prokuratuře, a tam jsem poprvé okusil, jaké to je trestat za úplatu druhé, když jsem pomáhal stíhat a zavírat násilné i nenásilné zločince. Bylo to náramně příjemné. Po absolvování právnické fakulty jsem pracoval jako asistent federálního soudce, který odsuzoval zločince k přísným trestům ve federálních věznicích. I to bylo moc příjemné. Po určitou dobu. Při pohledu na obžalované odváděné v poutech jsem občas zažíval krátké okamžiky smutku a výčitek, ale vždycky jsem je zapudil. Vážně jsem zvažoval, že bych se stal řádným prokurátorem, bohužel však mají nízké platy. Jelikož jsem si vzal celou řadu studentských půjček, potřeboval jsem rychle vydělat peníze. Nastoupil jsem proto do významné filadelfské advokátní kanceláře jako odborník na občanské právo a začal klientům obstarávat plné kufry spravedlnosti. Vydělával jsem balík a ve velkém si bezplatně užíval sladkou chuť pomsty – aspoň jsem si myslel, že bezplatně.

Během deseti let závislost na pomstě skoro zničila nejen mě, ale i mou rodinu. Když jsem dopadl na dno, byl už ze mě maniakální tyran, stejný jako ti kluci, co mi zabili psa. I za sebemenší prohřešek jsem téměř každému hrozil odplatou – manželku a děti nevyjímaje. Žádná křivda nebyla dost malá, aby nezasluhovala odvetný úder. Každá dávka pomsty („spravedlnosti“) mi skýtala pocit vrcholného blaha, po němž přicházel nevyhnutelný propad a potřeba další dávky. Ani kladivo nemůže zatlouct hřebík, aniž by pocítilo náraz úderu, a já zakoušel navlas stejnou bolest, jakou jsem způsoboval.

Začal jsem nenávidět, čím se živím a kým jsem se stal. Pomsta však představovala snadnou pomoc, nástroj, který mi ulevil, dokud jsem nezačal znovu trpět. Postihla mě profesní i psychologická krize. Mezitím jsem opustil několik advokátních firem a lukrativní příjem vyměnil za prakticky nulový. Zabředl jsem do depresí, a než jsem se nadál, seděl jsem sám v pokoji pro hosty a uvažoval o sebevraždě. Právě tehdy jsem si začal klást otázku, jestli nejsem závislý – když mě přepadla touha pomstít se sám sobě. Daň za tuhle pomstu však naštěstí byla vyšší, než jakou jsem byl ochotný zaplatit.

Říká se, že prvním krokem k uzdravení je ochota přiznat si, že máte problém. Já věděl, že mám obrovský problém. Žízeň po pomstě mě už dvakrát skoro zabila. Jenže na rozdíl od alkoholu, drog a hazardu neexistují pro lidi dychtící po pomstě žádné rehabilitační programy nebo dvanáctikrokové odvykací plány. Vlastně jsem ani s jistotou nevěděl, jestli jsem závislý. Uvědomoval jsem si jen, že to připomíná nezvladatelnou posedlost a že jako posedlí působí i mnozí kolem mě. Patřila mezi ně řada klientů, kteří si mě najali, právníci protistrany, opájející se vzájemnými výpady, i další naprosto normální, průměrní lidé napříč společností, kteří vyváděli všemožné příšernosti, třeba že si navzájem škodili a stříleli po sobě, aby ukojili potřebu ublížit těm, kteří prve ublížili jim.

Uvědomil jsem si, že pokud se chci zachránit, musím to udělat sám. Jelikož jsem člověk duchovně založený, začal jsem stejně jako mnoho lidí bojujících se závislostí právě u sebe. Prostudoval jsem nauky hlavních světových náboženství o pomstě a odpuštění a zjistil, že jsou v rozporu, neboť skoro stejný počet náboženství i sekt pomstu odmítá i podporuje. Tuto duchovně-právní cestu líčí moje první kniha Suing for Peace (Žaloba za mír), vydaná roku 2005.26 Mimo jiné obsahuje i mé rané poznatky o závislosti na pomstě a můj „dvanáctikrokový odvykací program“, nazvaný Nejustiční systém (NJS) – virtuální dramatizaci dění v soudní síni, kde lze bezpečně vyjádřit a překonat touhu po pomstě tím, že soudíme lidi, kteří nám ublížili, přičemž sami ztvárňujeme všechny role: oběť, žalobce, obžalovaného, soudce, porotu, ředitele věznice, a dokonce i soudce vlastního života. Nejustiční systém podrobněji rozeberu v 10. a 11. kapitole.

Takový byl začátek, který mi pomohl překonat závislost. Ve své druhé knize, románu The Trial of Fallen Angels (česky vyšlo jako Soud padlých andělů, pozn. překl.), vydaném roku 2012, jsem řešil, jak závislost na pomstě vypadá v těch nejextrémnějších podmínkách, jež jsem si dokázal představit: mladá právnička v posmrtném životě stíhá i hájí duše vrahů u posledního soudu.27

Při psaní těchto knih jsem tušil, že mám-li odhalit pravdu o tom, proč toužíme ubližovat lidem, kteří ublížili nám, a přijít na to, jak tomu zamezit, budu muset k celé problematice přistoupit vědecky a zaměřit se na mozkovou biologii – právě v mozku se totiž uchovávají vzpomínky na křivdy a traumata a utvářejí se tam touhy a motivace. A tak jsem se pustil do díla. Vyžádalo si to dvacet let tvrdé dřiny a neuvěřitelného štěstí i prostředků a poznatků více než šedesáti neurovědců a výzkumných psychologů z univerzit po celém světě, než jsem dospěl k vědeckému objevu závislosti na pomstě. Tato kniha líčí nečekaný příběh onoho objevu a zároveň příslib omezení lidského utrpení i násilí a zajištění klidu a prosperity.

Roku 2004, tedy zhruba v době, kdy jsem psal Suing for Peace, začínali neurovědci zkoumat, co se děje v lidském mozku, když nám někdo ublíží a my chceme dotyčného ztrestat. Jejich výzkum poskytl první empirickou oporu mojí hypotéze o závislosti na pomstě. V následujících dvaceti letech se toto odvětví nesmírně rozrostlo a já se do něj zapojil, když jsem nastoupil na Lékařskou fakultu Yaleovy univerzity jako badatel a přednášející v oboru psychiatrie a zakladatel a spoluředitel projektu Yale Collaborative for Motive Control Studies. Tato kniha je první, která shrnuje vše podstatné na jednom místě. Dnes už víme, že právě touha po pomstě vyvolaná křivdou představuje základní motivaci násilí, že se nutkavé dychtění po odplatě může vyznačovat nebezpečnou návykovostí a že umíme vyvinout účinné způsoby prevence i léčby.

Jedná se o vpravdě revoluční, průlomový objev, který mění všechny dosavadní poznatky o důvodech násilného chování lidí i o možnostech, jak mu zabránit. V oblasti zdravotnictví skýtá příslib odhalení nových účinných postupů v prevenci a odbourávání násilných projevů všech možných podob, počínaje drobnými strkanicemi mezi dětmi na hřištích přes prudké hádky životních partnerů a konče masovými střelbami, teroristickými činy, a dokonce i válkami. Stejně jako mnoho dalších lidí v průběhu dějin jsem i já živoucím důkazem, že existují účinné způsoby, jak touhu po pomstě ukočírovat. Některé z nich máme možná dokonce právě s tímto posláním zakódované v genech – na úrovni mozkové biologie nastolují opačný záchranný proces, který můžeme kdykoli aktivovat, víme-li, že existuje, a naučíme-li se ho využívat.

Nejdřív si ale jako všichni závislí musíme přiznat, že máme problém. A tento problém se shodou okolností nachází přímo v našich mozcích, nikoli v lahvi nebo v injekční stříkačce. Co tím myslím, pochopíte z následujícího textu.

1. KAPITOLA

NEJZHOUBNĚJŠÍ ZÁVISLOST

Desátého července 1973 si tehdy dvaadvacetiletá Olga Hepnarová vypůjčila nákladní automobil Praga RN a zhruba šedesátikilometrovou rychlostí najela do davu převážně starších lidí, kteří na pražském chodníku čekali na tramvaj. Trasu měla pečlivě naplánovanou, aby způsobila co největší krveprolití – tramvajovou zastávku nejprve objížděla, dokud se na ní neshromáždil co nejpočetnější dav, a pak se rozjela z kopce, aby nabrala ještě vyšší rychlost. Po jejím vražedném běsnění zůstalo osm mrtvých a dvanáct těžce zraněných. Svůj čin vykonala, protože se chtěla pomstít.

Olžin motiv známe díky tomu, že se ho světu snažila podrobně vysvětlit. Ve dnech před útokem sepsala dopis, v němž popsala, co hodlá udělat a proč. Těsně předtím, než se vydala na dráhu masové vražedkyně, odeslala kopie dopisu do dvou pražských novinových redakcí.

„Prosím, abyste přijali tento list jako dokument,“ napsala Olga. „Byl napsán na obranu proti případnému znevážení a zesměšnění mého činu; také jako poukázání na to, že jsem člověk pohybující se dosud v mezích duševní normy…

Dnes ukradnu autobus a plnou rychlostí vjedu do davu lidí. Stane se to pravděpodobně někde v Praze 7. Zaviním smrt x lidí. Budu souzena a potrestána. A toto je má zpověď…

Po 13 let vyrůstám v pařátech tzv. dobré rodiny. Jsem bita a týrána – hračka dospělých a oběť školních dětí (a navždy už outsider mezi vrstevníky)… jsem veřejně špiněna a pomlouvána, vysmívána, ponižována.

Jsem zničený člověk,“ pokračovala Olga. „Člověk zničený lidmi. Mám tedy na vybranou: zabít sebe, nebo zabít druhé. A rozhoduji se takto: OPLATÍM SVÝM NENÁVISTNÍKŮM. Toto je můj rozsudek: Já, Olga Hepnarová, oběť vaší bestiality, odsuzuji vás k trestu smrti přejetím a prohlašuji, že za můj život je x lidí málo. Acta non verba.“1

Po svém řádění vyčkala Olga příjezdu policie. Přiznala se ke spáchanému činu i k jeho naplánování a vysvětlila, že její jednání je odplatou společnosti za to, jak se s ní zachází.

Olga Hepnarová se považovala za bisexuálku, což byl patrně i jeden z důvodů zavržení a ponížení, které zažívala. V minulosti se léčila z deprese a už v pubertě se pokusila o sebevraždu. Při procesu před Městským soudem v Praze však navzdory radám svého právního zástupce trvala na tom, že je duševně zdravá. Za své činy přijala plnou odpovědnost a nevyjádřila žádnou lítost. Vyšetřovalo ji několik psychiatrů i psychologů, kteří potvrdili, že je skutečně příčetná. Při výslechu objasňovala vyšetřovatelům své pohnutky takto:

„Jestliže má společnost svědomí ničit jednotlivce, tak naopak jednotlivec má to svědomí ničit společnost… Chtěla jsem se pomstít celé společnosti, včetně své rodiny, neboť všichni se ke mně chovají nepřátelsky… Po činu u mě nastalo určité uvolnění a spokojenost, že se mi plánovaný akt msty vydařil.“

Když dostala příležitost promluvit před soudem, vysvětlila Olga, že spravedlnost chápe stylem oko za oko, zub za zub. V souladu s touto logikou soud požádala, aby jí za spáchaný zločin uložil trest smrti. Soud jí vyhověl, shledal ji vinnou z osmi vražd a odsoudil k popravě oběšením.

Olžina matka podala odvolání. Rozsudek i trest však potvrdil Nejvyšší soud Československé socialistické republiky. Žádost Olžiny matky o milost pro dceru předseda vlády Lubomír Štrougal zamítl.

Dvanáctého března 1975 Olgu Hepnarovou oběsili v pankrácké věznici. Tím se stala poslední ženou popravenou v komunistickém Československu. Její tragický život i smrt, stejně jako životy a úmrtí těch, které nelítostně zmrzačila a zavraždila, zůstaly mimo východní Evropu téměř čtyřicet let neznámé až do uvedení filmu o jejích osudech s názvem Já, Olga Hepnarová. Tento film částečně vychází z knihy Romana Cílka Oprátka za osm mrtvých z roku 2001.

SOUDNÍ SÍŇ V HLAVĚ

Na šokujícím případu Olgy Hepnarové nás může zajímat celá řada věcí: údajné týrání otcem v dětství a možná matčina spoluvina či neschopnost dceru ochránit; šikanování spolužáky a možná spoluvina učitelů či neschopnost jim v tom zabránit; zaslepená předsudečnost a netolerance vůči netradiční sexuální orientaci; role deprese a traumatu z předchozího pokusu o sebevraždu; přecitlivost vůči nespravedlnostem, které ostatní běžně snášejí, aniž by se uchýlili k masové vraždě; skutečnost, že se rozhodla zabít lidi, které neznala a kteří jí nic neprovedli; její zjevný narcismus a touha po slávě; zatvrzelé lpění na vlastní příčetnosti i přání, aby ji lidé chápali; a rovněž skutečnost, že psychiatři, bezpečnostní složky, a dokonce ani hrozba trestu smrti jí nedokázaly v činu zabránit nebo ji od něj odradit – vyhlídka na vlastní popravu ji patrně naopak k zabíjení mo-tivovala.

Dvě položky, často přehlížené, však na tomto seznamu chybějí, ačkoli nabízejí hlubší pochopení nejen Olgy Hepnarové, ale i msty samotné. První z nich představují Olžiny myšlenkové pochody. Ještě před spácháním zločinu postavila Olga ty, kdo jí ublížili, i samotnou společnost před pomyslný soud ve své hlavě. Při tomto přelíčení hrála všechny role. Coby žalobkyně identifikovala domněle spáchané zločiny i jejich pachatele. Coby oběť přednesla svědeckou výpověď. Coby obžalovaní (její rodina a společnost) popřela i přiznala vinu. Coby soudkyně a porota zvážila důkazy, dospěla k verdiktu a vynesla rozsudek. Coby ředitelka věznice ho nechala vykonat.

Zamysleme se nad významem tohoto procesu. Pachatelka zločinu vedla celé trestní řízení proti budoucím obětem ještě před samotným spácháním zločinu. Toto řízení se ve všech podstatných ohledech shodovalo s trestním řízením, o němž Olga věděla, že mu posléze bude sama čelit. Jestli se její budoucí oběti dopustily skutků, jimiž se Olga cítila poškozená, a zda byly tyto zločiny pro nás ostatní natolik závažné, aby ospravedlňovaly trest smrti, bylo nepodstatné. V soudní síni vlastní hlavy měla jedině sama Olga Hepnarová pravomoc o těchto věcech rozhodovat. Důležitá byla pouze skutečnost, že se Olga považovala za oběť nespravedlivého a podlého zacházení. Když k takovému závěru dospěla, přirozeně a zcela racionálně hledala spravedlnost s využitím justičního postupu, k němuž se lidé uchylují už tisíce let. Nejenže touha po pomstě motivovala Olgu Hepnarovou k vraždě vypůjčeným náklaďákem, ale motivovala i jiné lidi k usmrcení Olgy Hepnarové katovskou oprátkou.

Význam tohoto procesu je zcela stěžejní. Odhaluje totiž skrytý archetypální rámec pro porozumění lidské mstě, hněvu a násilí. V této knize zjistíme, že většina z nás – dobří, obyčejní lidé, nejen Olgy Hepnarové tohoto světa – zcela běžně v rušných soudních síních uvnitř vlastní hlavy soudí ty, kteří nás urážejí a ponižují. Rovněž se dozvíme, že lidé zažívají nekonečnou záplavu skutečných i domnělých křivd, velkých i malých, co do počtu skoro bezmeznou, které nás prakticky dennodenně vedou k touze po pomstě vůči druhým. O svých křivdách i o možnostech, jak se za ně revanšovat, téměř neustále přemýšlíme, fantazírujeme o pomstě, svou touhu po ní se snažíme potlačovat, ale někdy jí podléháme. Stejně tak se dlouze vzpamatováváme z negativních dopadů vykonané pomsty, ale i z negativních pocitů a odplaty ze strany těch, kteří naši mstu považují za nespravedlivou a chtějí se pro změnu pomstít zase nám.

Právě tento neustále rozdmýchávaný koloběh touhy po pomstě podněcuje náš hněv a násilí vůči ostatním a to zase podněcuje jejich hněv a násilí vůči nám. Otec psychoanalýzy Sigmund Freud to ve své úvaze Reflections on War and Death (česky vyšlo jako Aktuální poznámky o válce a smrti, pozn. překl.) vyjádřil takto: „Ve svém nevědomí si každý den a každou hodinu vyřizujeme účty se všemi, kteří nám stojí v cestě, se všemi, kteří nás kdy urazili nebo nám ublížili.“2

Ačkoli se tyto soudy s nepřáteli odehrávají výhradně v našich hlavách, mají zcela reálné důsledky. Na jejich konci se stejně jako Olga rozhodujeme, zda tresty vykonáme ve skutečném světě. Právě proto jsou soudy s nepřáteli těmi nejdůležitějšími v našem životě. Výsledky těchto soudů totiž pro nás, pro ty, kteří nám ubližují, pro naše i jejich rodiny a často i pro lidi, které jsme nikdy nepotkali, určují, zda dojde k tragédii, nebo se jí podaří zabránit, a jestli ztratíme, nebo nalezneme klid a štěstí. Chceme-li zajistit osobní i kolektivní mír, harmonii a prosperitu – a omezit hněv, násilí a agresi ve všech podobách –, musíme se naučit vyhrávat soudy, které probíhají v našich hlavách. Protože i když se lidstvu v průběhu tisíciletí podařilo míru násilí výrazně snížit,3 stále tyto soudy v děsivé míře prohráváme, a to za cenu ztráty lidských životů, klidu, prosperity a bezpečí.

MODEL ZÁVISLOSTI NA POMSTĚ JAKO MOZKOVÉ CHOROBY

Možná si kladete otázku, jak můžeme prohrávat soudní procesy, které se odehrávají v našich hlavách. Jsme přece soudci i porotou, ne?

To sice ano, jednáme však pod určitým vlivem.

Ilustrovat to lze na druhém přehlíženém aspektu případu Olgy Hepnarové. Všimněme si, jak popisovala své pocity po spáchání vražd: „Po činu u mě nastalo určité uvolnění a spokojenost, že se mi plánovaný akt msty vydařil.“

Podobně otrlé výroky doznaných vrahů se obvykle považují za důkaz zvrácenosti, psychopatologie, sadismu nebo čirého zla. A je skutečně pravda, že psychopaté postrádají empatii i výčitky svědomí a sadisté mají potěšení z bolesti druhých. V této knize se však setkáme s překvapivými, novými vědeckými důkazy o tom, že biologie manipuluje v našich hlavách soudní procesy proti nám všem, nejen proti psychopatům a sadistům tohoto světa. U většiny lidí – dobrých, obyčejných lidí – odplata v jakékoli podobě, ať už násilná, či jiná, ať už pomyslná, nebo skutečná, zpravidla představuje příjemnou vyhlídku. Někdy přímo neodolatelně. Až tak příjemnou, že občas pro její dosažení klidně zničíme život sobě i druhým.

Americká společnost pro léčbu závislostí (ASAM) definuje závislost jako „léčitelnou chronickou chorobu, zahrnující složité interakce mezi mozkovými obvody, genetikou, prostředím a zkušenostmi jednotlivce. Lidé se závislostí užívají látky nebo se chovají způsobem, který nabírá nutkavé rysy a často pokračuje i navzdory škodlivým důsledkům.“4 Badatelé identifikovali primární rys behaviorálních závislostí, jako je hazard, hraní počítačových her či nutkavé přejídání, coby „neschopnost odolat popudu, nutkání nebo pokušení vykonat čin, který dotyčnému či druhým škodí“.5 To dokonale vystihuje Olgu Hepnarovou. Ani ona nedokázala odolat popudu, nutkání nebo potřebě potrestat ty, kteří jí ublížili – respektive v tomto případě jejich zástupce, jak si je představovala.6 Důsledky jejích činů byly nesporně škodlivé: zavinila smrt druhých i svou vlastní.

V následujících dvou kapitolách se podrobně podíváme na to, jak výzkumníci a neurovědci zkoumající závislosti nedávno odhalili, že při mstě náš mozek vypadá a chová se stejně jako při užívání drog. U závislosti na návykových látkách platí, že bolest, stres a okolní podněty jako třeba pohled na místo, kde se drogy berou, aktivují v mozkovém centru odměn tužbu v očekávání rozkoše a úlevy od bolesti skrz intoxikaci.7 U pomsty platí, že bolest, stres a okolní podněty v podobě domnělých křivd a příkoří aktivují v mozkovém centru odměn tužbu v očekávání rozkoše a úlevy od bolesti skrz odplatu.8

Tyto pozoruhodné poznatky vycházejí z objevů učiněných před téměř třemi desítkami let při výzkumu závislosti na návykových látkách. Roku 1997 publikoval adiktolog a tehdejší ředitel Národního institutu pro zneužívání drog Alan Leshner v časopisu Science průkopnický článek s názvem „Addiction Is a Brain Disease, and It Matters“ („Závislost je mozková choroba a má to svůj význam“).9 Podle doktora Leshnera pokroky v neurovědě prokázaly, že závislost na návykových látkách je onemocnění s biologickými, sociálními a environmentálními příčinami, které vyvolává patologické změny v mozkových centrech odměny a sebeovládání. Připustil, že užívání návykových látek začíná jako dobrovolné jednání, ale dodal, že u mnoha jedinců i navzdory negativním zdravotním a sociálním důsledkům přechází do stavu tužby a nedobrovolného hledání a užívání. Odsoudil stigmatizaci lidí trpících zjevně závažnými fyzickými i psychickými příznaky nemoci jakožto nemorálních slabochů a jejich trestání. Zasazoval se o nahrazení ideologie neurobiologií a nabádal, aby se závislost léčila jako jiné chronické recidivující choroby, například cukrovka druhého typu, vysoký krevní tlak či astma.

Za několik let vyhodnotili argumentaci dr. Leshnera adiktologové Thomas McLellan, David Lewis, Charles O’Brien a Herbert Kleber. Po prostudování stovek článků v lékařských časopisech a randomizovaných kontrolních studií sepsali tito vědci článek, v němž prokázali, že se závislost z hlediska diagnostické diferenciace, genetické dědičnosti, úlohy osobního rozhodnutí a environmentálních/sociálních faktorů, patofyziologie, výsledků léčby i zkušeností s recidivou skutečně podobá jiným chronickým onemocněním. Stejně jako dr. Leshner dospěli k závěru, že závislost „by se měla pojišťovat, léčit a hodnotit zrovna tak jako jiné chronické nemoci“.10

V průběhu let, které od zveřejnění těchto dvou nadmíru vlivných článků uplynuly, se model závislosti jako mozkové choroby stal v adiktologii dominantním a kromě zmiňované Americké společnosti pro léčbu závislostí ho uznává i Americká lékařská asociace (AMA).11 Dále se rozšířil výzkum závislosti na návykových látkách i vzorcích chování, znásobily se možnosti léčby závislostí a terapie založené na důkazech, byla přijata legislativa vyžadující stejné zdravotní pojištění pro závislost jako pro jiné nemoci, zlepšily se strategie prevence závislosti v oblasti veřejného zdravotnictví, snížila se stigmatizace uživatelů drog a většina poučených lidí i tvůrců koncepcí si už uvědomuje, že moralizování a trestání nejsou účinnými strategiemi k omezování závislosti na návykových látkách.12

Tyto kroky se neobešly bez polemik. Někteří vědci model závislosti jako mozkové choroby zpochybňují. Mimo jiné prohlašují, že lidé se někdy ze závislosti spontánně vymaní, případně z ní „vyrostou“ i bez léčby, že genetická dědičnost není důkazem nemoci, že snímky mozku neodhalí strukturální abnormality závislosti, že důraz na onemocnění mozku přehlíží sociální, environmentální a vývojové faktory a že i závislí lidé v životě uskutečňují svobodnou vůli a volbu.13 Tuto kritiku však přesvědčivě vyvrátili přední vědci, kteří tvrdí, že model závislosti jako mozkové choroby je i nadále přesný. Roli biopsychosociálních a environmentálních faktorů totiž nijak nepopírá, naopak je vyzdvihuje, uznává v léčbě význam behaviorálních věd i samouzdravení, odhaluje, že závislost je zdravotní porucha, kterou lze řešit lékařskými i nelékařskými metodami, a zajišťuje dostupnost na důkazech založených přístupů, které omezují stigmatizaci a zachraňují životy.14

Osobně stojím na straně dr. Leshnera, AMA, ASAM i mnoha dalších zastánců modelu závislosti jako mozkové choroby. Na stránkách této knihy se vás pokusím přesvědčit, že i nutkavá touha po pomstě je závislost a mozková choroba a že to má svůj význam. (Nebo alespoň že jde o závislost a „duševní poruchu“ – definovanou Americkou psychiatrickou asociací jako „klinicky významnou poruchu kognice, regulace emocí nebo chování jedince odrážející dysfunkci v psychologických, biologických či vývojových procesech, které jsou základem duševních funkcí“.15)

Svá tvrzení opírám o neurovědecké, behaviorální, psychiatrické, psychologické, sociologické a historické důkazy, které dokládají, že pomsta je nejzhoubnější ze všech závislostí a že naše společnost kvůli ní trpí. Zatvrzelí narkomani si do těla vpravují omamné látky, aby ulevili svým tužbám. Zatvrzelí pomstychtivci ze stejného důvodu vpravují druhým do těla kulky. Drogy a stříkačky, střely a zbraně, tyto smrtící dvojice uspokojují tutéž mozkově-biologickou touhu po úlevě od bolesti a požitkářské odměně. Sečteme-li oběti všech válek, vražd a fyzické i psychické trýzně v celé historii lidstva, bude se toto číslo přibližně rovnat počtu zabitých a zraněných v důsledku nutkavé touhy po pomstě.16 Výzkumník vícenásobných vražd Matthew White odhaduje, že vinou sta nejkrvavějších zvěrstev a válek v lidských dějinách zahynulo neuvěřitelných 455 milionů osob.17 V 8. kapitole uvidíme, že většina těchto úmrtí má svůj původ v reálné nebo domnělé křivdě a v nutkavé touze po pomstě.

Ačkoli kriminologové již dlouhodobě označují pomstu za primární motiv násilí, nezjistili dosud její mozkově-biologický základ, jak nebo proč se aktivuje, z jakého důvodu je tak nesmírně žádoucí a neodolatelná, ani jak ji zvládat. Předkládají rovněž další možné pohnutky k násilí, jako je predace, dominance, ideologie, nenávist a sadismus.18 Věda o pomstě však namítá, že tyto motivy lze přesněji chápat jako kategorie křivdy, které aktivují tužby po pomstě a požitkářské odměně, kterou člověk pomstou získá. Jinými slovy, věda o pomstě tvrdí, že s výjimkou sebeobrany a vzácných případů mozkových abnormalit existuje u většiny projevů lidského násilí jeden univerzální motiv: touha po pomstě, která uleví od bolesti a přinese potěšení v reakci na skutečné nebo domnělé křivdy.

Stejně jako v případě Olgy Hepnarové nezáleží na tom, zda ostatní lidé souhlasí s tím, že konkrétní křivda existuje nebo že její závažnost ospravedlňuje vykonaný trest. Pokud někdo křivdu vnímá, pak v něm může vyvolat touhu po odplatě. Badatelé prokázali, že se násilníci považují za oběti a své činy vnímají jako legitimní prostředek nápravy příkoří a dosažení spravedlnosti.19 V 6. kapitole zjistíme, že i Hitler, Stalin a Mao – nejkrvavější tyrani novodobé lidské historie – se považovali za oběti závažných křivd, zrad a útlaku a že mučení a vraždy, které nařídili, pokládali za spravedlivé a odůvodněné. Totéž platí i pro sériové vrahy. Když John Wayne Gacy unesl, znásilnil a zavraždil třiatřicet chlapců, vysvětloval svoje hrůzné činy takto: „Svého času mě připravili o dětství… Vnímám se spíš jako oběť než jako pachatel.“20

ZÁVISLOST NA POMSTĚ A PŘÍNOSY

Vytvoření modelu závislosti na pomstě coby mozkové choroby podle stávajícího modelu závislosti na návykových látkách coby mozkové choroby vytváří silný pákový efekt. Celou řadu již existujících postupů prevence a léčby závislostí totiž můžeme využít k vytvoření a zavedení postupů prevence a léčby i ve veřejném zdravotnictví, jejichž úkolem bude boj proti násilí a úmyslně způsobenému lidskému utrpení. Obří investice vynaložené v posledních třech desetiletích na výzkum závislosti na návykových látkách a vzorcích chování přinesou v dohledné době nevídané výnosy v podobě snížené míry násilí.

Stejně jako v případě neúspěšného boje proti drogám nelze ani boj proti násilí vyhrát pomocí tvrdých opatření, jako je posilování represe a zvyšování trestů.21 S touto strategií prohrává lidstvo již po tisíce let. Každý, kdo se uchýlí k násilí, si uvědomuje riziko zatčení, uvěznění, zranění či smrti, a přesto se nenechá odradit. Proč? Jak uvidíme v následujících kapitolách, je tomu tak proto, že mozek dotyčného ovládla silná, nezvladatelná touha po pomstě. Pro lidi závislé na pomstě jsou střelné i jiné zbraně objektem zneužívání. To znamená, že nutnost omezit kvůli bezpečí veřejnosti dostupnost poloautomatických střelných zbraní, které dokážou rychle pozabíjet mnoho lidí, by měla být stejně zřejmá jako nutnost omezit kvůli bezpečí veřejnosti dostupnost drog, jako je fentanyl, které dokážou rychle pozabíjet mnoho lidí. Závislí je budou zneužívat a působit tak obrovské škody ostatním i sobě. Ale ani kdybychom z naší planety odstranili veškeré zbraně, krveprolévání by to nezabránilo, protože by nevymizela touha zabíjet. Už od počátku zaznamenaných lidských dějin si závislí na pomstě vždycky našli způsob, jak ubližovat a zabíjet: kameny, klacky, holýma rukama nebo jako v případě Olgy Hepnarové nákladním autem. Tato kniha se zaměřuje právě na touhu ubližovat a zabíjet.

Jedno bych však rád vyjasnil. Jde mi o to, aby se ve veřejné zdravotní péči zavedly postupy prevence násilí a záchrany životů. Nehodlám hledat výmluvy nebo právní obhajoby pro lidi, kteří páchají násilnou trestnou činnost. Vražda pod vlivem alkoholu, drog nebo touhy po mstě je stále vraždou. Závislí lidé zůstávají za jednání na základě nutkavých pudů právně odpovědní. Nebezpečné lidi, kteří ohrožují životy druhých, jelikož svou touhu po pomstě nedokážou ovládat, je třeba ze společnosti vyloučit, aby už nemohli dál škodit. Přesto můžeme a musíme z vědeckého i lékařského hlediska udělat víc, abychom násilí jako takovému předcházeli, a ještě mnohem víc pro léčbu a rehabilitaci těch, jejichž násilné chování řídí nutkavá touha po pomstě. Model závislosti na pomstě jako mozkové choroby je platformou, na níž lze těchto dlouho hledaných, ale těžko dosažitelných met v oblasti prevence a léčby násilí docílit a realizovat skutečné, dosažitelné a měřitelné přínosy co do snižování škod a zlepšování zdraví i bezpečí ve-řejnosti.

KŘIVDA NAD KŘIVDY

Snad jsem vás alespoň přiměl k zamyšlení nad tezí, že nutkavá touha po pomstě je závislostí a chorobou mozku. Než ale tuto kapitolu uzavřu a přejdu k fascinující neurovědě o pomstě, rád bych nadnesl otázku, kterou si možná kladete: Proč se zabývat touhou po pomstě, a ne křivdami a nespravedlnostmi, které ji vyvolávají?

Důvod je následující: Křivdy jsou subjektivní, závisejí na úhlu pohledu a jejich počet je neomezený.22 Na světě existuje v kteroukoli chvíli tolik křivd, kolik je na planetě lidí, to vše vynásobeno počtem myšlenek a domnělých potup, příkoří, šikan, bezpráví a nespravedlností, které můžou co chvíli zažít nebo si představit. Neexistuje univerzální soudce, který by rozhodoval, jestli je křivda skutečná, nebo ne, ani zda je důležitá, nebo ne. Jak jsem už vysvětloval, je-li křivda z našeho pohledu skutečná a zásadní a vyvolává-li v našem mozku touhu po pomstě, pak je pro nás dostatečně skutečná na to, abychom ublížili, nebo i zabili… i když třeba všichni ostatní na planetě říkají, že neexistuje nebo že by jim nevadila.

Někdo by se mohl ocitnout v pokušení tvrdit, že jde o redukcionistickou teorii násilí. Stejně jako u samotného modelu závislosti coby mozkové choroby tomu tak ale není. Věda o pomstě propojuje mozkovou biologii s množstvím psychologických, sociálních a environmentálních faktorů, které odhalují a ovlivňují osobní vnímání i význam bolestných křivd – a současně mění chemické procesy v mozku, které vyvolávají touhu po pomstě a motivují lidi nebo jim brání v tom, aby na jejím základě jednali.23 Jde o holistický přístup, nikoli o redukci chování na pouhou biologii.

Čtěte dál a rozhodněte se sami.