STANISLAV BERAN

Tam, kde štěkají kočky

Copyright © Stanislav Beran, 2026

ISBN 978-80-207-2349-9

V zemi, kde nežijí psi, štěkají kočky.

(přísloví)

Vítejte v pekle.

(depeše zachycená radistou 131. ruské

samostatné motostřelecké brigády,

vlakové nádraží Groznyj, 1995)

I.

Léto – to je horko, prach a pocit, že se člověku v hrudi usadil roj včel, který nedovolí volně se nadechnout. Léto znamená, že svět kolem ztratí na několik měsíců svoji tvář a překryje ji podivně rozchechtanou maskou složenou z obličejů těch, kteří tu vystoupí z autobusu a pokouší se vymáčknout ze sebe pozdrav rusky tak, aby to neznělo příliš směšně. Léto je doba, kdy se tu dají vydělat nějaké peníze a kdy je možné spolehnout se na jízdní řád.

Po silnici s troubením projelo těžké vojenské auto. Na jeho korbě stáli tři rozesmátí mladíci, opírali se o střechu kabiny, mávali láhvemi a opile křičeli. Hukot motoru a vody v řece jim ale slova z úst ukradl. Psi polehávající ve stínu stromů zdvihli znuděně hlavu a sledovali, jak náklaďák mizí v zatáčce. Zvířený prach se pomalu usazoval na velké kameny na břehu a na plevel v příkopě.

Z domku po proudu vyšel muž s velkým modrým igelitovým pytlem v ruce. Rozhlédl se, mávl na pozdrav a pak pytel odhodil do řeky, k ostatním stejně modrým pytlům, ze kterých se v příštím okamžiku vznesl oblak much. Soused hmyz chvíli pozoroval, pak si otřel zpocené čelo, sáhl do kapsy, vytáhl krabičku cigaret, jednu si zapálil a beze spěchu se vrátil do domu. Bzučení zesláblo a mouchy se vrátily na své místo, k odpadkům v pytlích.

Naďa při pohledu na souseda taky dostala chuť na cigaretu. Ve skutečnosti sice nikdy kouřit nezačala, ale pokaždé, když si někdo v její blízkosti zapálil a jí nosem do mozku pronikla sladce štiplavá vůně tabáku smíchaného se spáleným papírem, začaly se jí v ústech sbíhat sliny a celé tělo se zvláštním způsobem uvolnilo. Jako by v té chvíli ležela v posteli nebo na lehátku. Samozřejmě si několikrát v životě skutečně zapálila, ale zážitek, který jí kouř v plicích přinesl, se ani v nejmenším nepodobal pocitům v jejích představách. Většinou se pozvracela, na čele jí vyrazil studený pot a nohy vypovídaly poslušnost. Věk v tomhle případě nehrál roli. Naposledy jí cigaretu nabídl nějaký horolezec z Evropy loni v létě, když si u ní objednal pivo a chyšiny se sýrem a lámanou ruštinou se jí pak pokoušel vysvětlit, že cestou od jezera Syltran někde ztratil zapalovač. Naďa po chvíli všechno pochopila a vylovila z kapsy sirky. Chlap to vzal jako důkaz toho, že je taky kuřačka, a nabídl jí. Je zvláštní, že skoro všichni turisté si tu kupují místní cigarety, přitom v každém obchodě je možné koupit camelky nebo marlbora. Ale to oni ne. Každý z těchhle pitomců sáhne automaticky po Trojce nebo jiném svinstvu, hlavně když je na krabičce nápis v azbuce. Pak to obřadně vdechují a tváří se, jako by v ruce drželi indiánský kalumet, a ne nejlacinější šmejd, co se dá pořídit. Tenhle loňský dobrodruh byl ze stejného těsta, takže Naďa vylovila z pomačkané krabičky v jeho ruce cigaretu a nechala si připálit. A to bylo vlastně celé, protože asi po minutě se jí udělalo špatně. Vymluvila se na práci v kuchyni a téměř od stolu utekla. Když zmizela za závěsem oddělujícím kavárnu od zbytku domu, padla na gauč a střídavě se pokoušela udržet zavřené oči, aby neviděla roztočený strop nad svojí hlavou, a střídavě je zase do stropu třeštila a zhluboka dýchala, aby se nepozvracela. Nakonec vypila na ex skoro litr ledové koly a připravila jídlo. Voňavý kouř, který se linul od stolu, ji celou dobu lákal, ale protože se jí ještě třásly nohy, nedalo příliš práce dalšímu pokušení odolat.

Ze zatáčky za benzinovou pumpou se vyloupla černá volha. U mostu zpomalila a opatrně, jakoby po chvíli uvažování, na něj vjela. Naďa si zaclonila dlaní oči a rozeznala za volantem mladý obličej rámovaný černými vlasy. Auto přejelo most, kola na prašné cestě hlasitě hrábla a znovu zvířila prach. Bzučení v odpadcích se znovu rozeznělo a volha prudce zabrzdila před domem. Naďa si zakryla ústa, aby se nerozkašlala, a s přimhouřenýma očima sledovala, jak se otevírají dveře a z auta vystupuje štíhlý mladík.

Muselo se stát něco špatného, tím si byla jistá. Denis k ní v tuhle dobu přijíždí jen v případě, že se potřebuje uklidnit předtím, než se vrátí domů, k manželce a dětem. Svého vnuka dobře zná. Když ji chce navštívit jen ze zdvořilosti, přijíždí obvykle až večer, když už je v kavárně zavřeno, a pomáhá jí s úklidem. To pak spolu sedí na lavici před domem, povídají si a užívají si luxusu nemuset jeden po druhém nic chtít. Protože takový vztah mezi sebou můžou mít jen prarodiče s vnoučaty. Rodiče se svými dětmi nikdy, mezi rodiči a dětmi zůstává navždy ležet balvan omezení, zákazů a únavy z každodenního setkávání, z pomalého a neodvratného odhalování rodičovských slabostí, zlozvyků a malicherného dokazování vlastní důležitosti. Prarodiče jsou trochu jako zaprášený obraz, kde už sice není možné rozeznat detaily, ale je důvěrně známý. A neškodný.

Vztah mezi manželi je pak ve srovnání s tím něco jako čardáš minovým polem. Když byl ještě naživu Nadin manžel, sedával takhle Denis s ním, zatímco ona uklízela hospodu. Seděli a mlčeli, dokud se k nim nepřidala i ona a nezačala se vyptávat. Poslední dva roky už ale jejich večery vypadají takhle.

Denis vystoupil, vztekle práskl dveřmi auta a cestou k Nadě nakopával kameny, které obloukem odlétaly do řeky. Snědý obličej byl tmavší než obvykle, skoro černý, a leskl se potem. Došel k ní, objal ji, políbil na tvář a beze slova vylovil z kapsy bundy krabičku cigaret a zapálil si.

„Co se stalo, hochu?“ pohladila ho po ježatých vlasech.

Denis jen mlčky vrtěl hlavou a prudce tahal z cigarety, jako by ji chtěl vdechnout celou najednou. Pak zahodil nedopalek a okamžitě si zapálil další cigaretu. „Krávy,“ vyrazil ze sebe.

„Cože?“ naklonila se k němu s pocitem, že špatně rozuměla.

„No krávy,“ zopakoval a podíval se na ni. „Krávy a milicionáři,“ dodal.

Přikývla. „Přinesu ti kafe, chceš?“

„Budeš hodná,“ vydechl a dál usilovně tahal z cigarety.

Zmizela v domě a po chvíli se vrátila se šálkem horké kávy v ruce. Podala mu ji, přikývl a poprvé se mu na tváři objevilo něco jako úsměv. Úsměv netopýra, napadlo ji pokaždé. Napil se. S úlevou pozorovala, jak se mu zklidňuje dech a pohyby ruky s cigaretou se zpomalují. Už nevypadal jako lokomotiva při rozjezdu, s kotlem natlakovaným k prasknutí.

„Tak povídej,“ vzala ho za loket a odvedla k lavičce. Posadila se, vnuk vedle ní položil šálek s kávou. Sám zůstal stát.

„Chytil jsem rito,“ začal. „Nějaký dva chlapy s batohy, co potřebovali do Baksanu.“

„Odkud?“ zeptala se. Šestadvacetiletý Denis byl jedním z mnoha mladíků, kteří si za rodinné peníze pořídili stará auta a pokoušeli se něco vydělat jako taxikáři bez licence. Postávali před letištěm v Minerálních Vodách nebo na Leninově náměstí v Pjatigorsku a občas se jim podařilo ulovit někoho, kdo chtěl ušetřit peníze a nebál se staré černé volhy a mladého osmahlého šoféra v koženkové bundě a špičatých botách s přezkou. Výsledná cena pak byla otázkou vzdálenosti, kterou chtěl dotyčný taxíkem urazit, a typu zákazníka. Batůžkáři, kteří věděli, že si na nich nikdo nic nevezme, bývali těmi nejvděčnějšími a nejčastějšími. Občas někdo místní, občas dobrodruzi z Evropy, kteří se pak s Denisem a jemu podobnými fotili a fotky věšeli na Instagram jako důkaz, že jsou vážně stateční a nebojí se jezdit stopem ani v takových zemích, jako je Rusko.

„Vody,“ odfrkl Denis, zamračil se a sáhl po kafi.

„To je dobrý, ne? Z Minerálních Vod do Baksanu to jsou dvě hodiny cesty. Dva tisíce nejmíň.“

„Dva tisíce,“ souhlasil Denis. „Měly to bejt dva tisíce.“

„A co se stalo? Nezaplatili?“

„Ale jo, zaplatili. Všichni jsme zaplatili.“

„Všichni jste zaplatili?“ nechápala Naďa. „Za co? A cos to mluvil o kravách?“

„Před Baksanem nás zastavili milicionáři.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč vás zastavili? Jel jsi rychle?“

„Ale babi, všichni přece jezdí rychle, vždyť to víš,“ zapálil si Denis další cigaretu a konečně se vedle Nadi posadil. „Kvůli tomu nikdo nikoho nezastaví.“

„Tak kvůli licenci? Kontrolovali papíry těch dvou z letiště?“

„Ani to ne. Ty dva je vůbec nezajímali. Zajímaly je krávy.“

„Co máš pořád s kravama?“ rozzlobila se. „Co mají krávy společnýho s tvým autem a milicí?“

„No protože kvůli kravám na silnici jsem o tisícovku chudší. Vytáhli mě z auta a odvedli do díry. Do takový tý jejich z pytlů s pískem. Tam mi řekli, že krávy je podle předpisů třeba objíždět zleva, a já že jel zprava. Že je to přestupek.“

Všechno už jí bylo jasné. Šlo jako obvykle jen o peníze. Místní milicionáři se nestarali o nic, co bylo jejich opravdovou prací. Důvodem jakékoliv činnosti byly peníze, případně protislužba, která byla stejně jen způsobem splacení nějakého dluhu. Dluhu, na který bylo třeba vydělat. Věc se vždycky odehrávala podle stejného scénáře – dvojice uniformovaných mužů na křižovatce zastavila a odvedla řidiče do tmavé kobky a tam mu beze svědků sdělila nějaký absurdní důvod udělení pokuty – třeba objíždění krav po nesprávné straně silnice. Nezbývalo než zaplatit, spor by většinou znamenal konec všeho. Jako všichni, i tihle drželi při sobě, kromě toho téměř nikdy neměli tady v okolí žádné příbuzné. Příbuzní byli jediná síla, která něco znamenala. Příbuzní nebo uniforma.

Denis měl zjevně tu smůlu, že některý z nich dnes potřeboval peníze. Možná na dárek k narozeninám pro dceru nebo manželku, možná na útratu v restauraci při oslavě výročí svatby, možná na úplatek pro někoho na úřadě, kde je třeba uklidit záznam o nehodě ožralého synka. Je to jedno.

„Takže ti zbyla tisícovka?“ zeptala se.

„Tisícovka by mi zbyla, kdybych nekupoval benzín.“

„Něco ti dám,“ vyskočila Naďa z lavičky.

„Ale babi,“ chytil ji za ruku. „Já nechci tvoje peníze. Vydělám si zejtra. Jde mi jen o ty dva. O to, co si od těch hovad musíme nechat líbit. Nejradši bych si pro ně došel. Třeba dneska v noci.“

„Prosím tě,“ rozesmála se. „Jak došel? Kam došel?“

„Do Nalčiku, kam jinam.“

„Aha,“ utřela si oči a zase se posadila. „A co bys s nima dělal, až bys je v tom Nalčiku našel? Vynadal jim?“

„To není k smíchu,“ řekl Denis tiše. „My tady od nich prostě sneseme úplně všechno. Všechny tyhle prasárny. Protože se jich bojíme.“

„A víš proč, chlapče? Protože jsme všichni viděli, jak to vypadá, když se jich někdo bát přestane. Byl jsi v Grozným? Byl, před pár lety se mnou. A viděls, co s tím městem Rusové udělali. Chceš, aby to tu vypadalo stejně? Nebo jako předloni, když takhle začali řádit v Gruzii?“

„To víš, že nechci,“ zamumlal.

„Tak přestaň vymejšlet nesmysly o tom, jak si vyřídíš s milicionářema účty. Jeď domů a v klidu se vyspi. Zejtra už to bude lepší.“

Vstal z lavičky a políbil babičku na čelo. „Děkuju. Ale stejně to jednou někdo udělá, věř mi. Každej není tak poslušnej jako já.“

V zatáčce se znovu objevilo vojenské nákladní auto. Na jeho korbě stáli jiní lidé než před chvílí, byli ale stejně opilí a stejně rozjaření.

„Vidíš,“ ukázal přes řeku. „Tohle jsme pro ně my. Místo, kde si můžou dělat, co chtěj, a lidi, se kterýma si můžou dělat, co chtěj.“

„Jedou na Čeget,“ pokrčila Naďa rameny. „Turisti jsou všude stejní.“

„Pochybuju, že něco takovýho mají i v Moskvě,“ zasmál se.

„Jeď už, ať se doma nebojí.“

Přikývl a nastoupil do auta. Černá volha přejela most a napojila se na silnici, po které před chvílí projel náklaďák s opilci. Naďa sebrala z lavičky šálek od kávy a sledovala auto, dokud nezmizelo za žlutým skalnatým obloukem zatáčky. Povzdychla si a vešla do domu.

Naďa není Kabardinka. Ani tak nevypadá. Má světlou kůži a zamlada mívala zrzavé vlasy, které se naučila pečlivě schovávat pod šátkem. Teď už je to jedno, je stará a šedivá, stejně jako všechny staré ženské z vesnice. Těch pár staříků, co si ji ještě pamatují zrzavou, by už dnes asi stejně nikdo neměl chuť poslouchat. Naďa je Ruska.

Stojí u pultu a pečlivě sleduje, jak tlustá Aliya odřezává kus salámu a pokládá ho na váhu. Naďa tu žije už tak dlouho, že to, odkud pochází, dávno nikoho nezajímá. Ani drbnu, jakou je prodavačka Aliya. Kromě toho, Naďa je dobrá zákaznice, to Aliya ví, jedna z posledních tady ve Věrchném Baksanu, které se snaží utrácet svoje vydělané peníze zase mezi místními. Kašle na zeleninu a maso ze supermarketu v Nalčiku, vzdáleném odsud nějakých sto kilometrů. O těchhle supermarketech ve velkých městech tu už dlouho kolují vtipy ve smyslu – je to tam sice o dost dražší, zato horší. Lidi ty vtipy říkají, ale stejně tam nakupují. Naďa ne, dál vaří pro svoje hosty z toho, co nabízí Aliya ve svém obchodě. Jestli chce někdo speciality, ať si přejede do Těrskolu.

Aliya tlustým prstem posune dvě dřevěné kuličky na počítadle. Na pohled snad nemůžou být ženy podobného věku odlišnější, než jsou tyhle dvě. Aliya, snědá černooká matrona s třemi bradami, ze kterých trčí několik dlouhých šedých vousů, divoká kvočna s oteklýma nohama a věčnou starostí, co se děje za sousedovými vraty. Naďa vedle ní vypadá jako dítě, které vyrazilo na maškarní ples převlečené za stařenu. Drobná, s modrýma očima a rukama připomínajícíma tenké suché větve opadané z jabloní. Navzdory letům, která tu s místními prožila, nemůže nikdy být jako oni. Rozumí jejich jazyku, mluví s nimi, každý ale podle přízvuku hned pozná, že dřív mluvila řečí, kterou tu nikdo nemá rád.

„Přijeli ti noví?“ zeptá se Aliya.

„Proč myslíš?“ přimhouří Naďa oči a posune si pařátkem šátek z čela.

„Denis včera někoho přivezl, ne?“ usměje se Aliya.

„Nikoho nepřivezl. Stavil se cestou z rita.“

„Je hezký, že se stará. Že se mu daří. Mladý maj teď možnosti, který my jsme nikdy neměli, a na rodinu jim pak nezbejvá čas.“

„Možnosti,“ zavrtí Naďa hlavou. „K čemu jsou ti možnosti, když stejně skončíš na prvním úřadě a jediný, co od úředníka uvidíš, bude natažená ruka. Chceš taxíka? Tak potřebuješ licenci. Jenže abys ji dostal, musel bys to svoje auto nejdřív prodat, abys měl na úplatky. S náma a s našima možnostma si každej leda tak vytře…“ mávne Naďa rukou a položí na pult peníze.

Aliya je shrábne do šuplete a usměje se. „Já myslím, že nemáš pravdu. Tohle je přece teprve začátek. Počkej za pár let.“

„Hm,“ podrbe se Naďa na hlavě. „Zeptej se v Gruzii, jak se jim žilo s těma možnostma, co si o nich taky mysleli, že je maj. Do předloňska. Už jsi na to zapomněla?“

„Ani nemluv,“ zamává Aliya polekaně rukama.

„Tak vidíš. Možnosti…“ zamračí se Naďa. „Proč si myslíš, že sem teď jezdí mnohem míň lidí než před pěti lety? Od tý doby, co tady kvůli válce postavili vojáky do každý zatáčky, bojí se už i turisti. Jako bysme byli prašiví.“

„Nás neměl rád nikdy nikdo,“ řekne Aliya nakonec. „Tak proč by měli zrovna Rusové?“

„Máš pravdu, proč by měli,“ přikývne Naďa a sebere tašku s nákupem. „Tak zase někdy.“

Aliya jen mávne rukou na pozdrav a skloní se k sešitu, aby do něj zapsala Nadinu útratu.

Naďa se s plnou taškou plahočí prašnou cestou. Před plechovými vraty domů se povalují psi, a když je Naďa míjí, zdvihají hlavu a zvědavě ji pozorují. Taška v jejích rukou je lákadlo, které překonává i lenost a únavu z horka. Naďa cítí jejich pohledy v zádech, dokud jim na rohu nezmizí z očí. A jde ulicí plnou dalších psů a všichni dělají to samé. Sledují ji, žádný ale nevyskočí na nohy ani nezaštěká.

Nadin dům je teď prázdný. Do předvčerejška měla všechny postele obsazené skupinou postarších Korejců, takových legračních nešiků, schopných ublížit si při holení nebo obouvání bot. Odešli včera ráno, když se jim ani na čtvrtý pokus nepodařilo získat propustky do údolí Adyl-su, směřujícího na jih ke gruzínské hranici, přejít přes Chimik do sousedního údolí a podél řeky Adyr-su se vrátit do Baksanu. Cesta na tři, možná čtyři dny, pro Korejce určitě na čtyři. Když byla Naďa mladá a Alim ještě naživu, občas se tam spolu vydávali o víkendu na výlet s dětmi. Nebo jen sami, na Den vítězství. Tehdy ještě Gruzie nebyla Gruzií, ale Gruzínskou svazovou republikou, tehdy se nikdo k hranici nebál přiblížit. Dnes je to jiné, dnes je občas vidět, jak se od hranice vracejí vyděšení polonazí chudáci, kterým někdo v noci rozřízl nožem stan, svlékl je skoro do naha a jen s cestovním pasem a trochou jídla je poslal zpátky. Říká se, že to dělají právě Gruzínci a že dřív, než se vojáci nebo milicionáři stačí rozkoukat, vrátí se zpátky na svoji stranu hor. Ale kdo ví, jak to ve skutečnosti je. Naďu by vůbec nepřekvapilo, kdyby se jednoho dne ukázalo, že ti zloději jsou chlapi tady odsud. Údolí jsou to krásná, s řekami a vodopády, a Adyl-su je téměř prázdné. Chtěl by se tam dostat skoro každý, ale jen málokdo má tolik trpělivosti nebo drzosti, aby dokázal od velitele místní vojenské posádky povolení získat. Ruský úřední šiml je strašně tvrdohlavý protivný osel, se se skloněnou hlavou a kopyty zarytými v prachu cesty.

A tak Korejci nakonec zamířili na Elbrus, jako všichni. Naďa to chápe, takhle totiž vypadají ty skutečné možnosti, o kterých mluvila Aliya. Proč by měl úředník nechat někoho odejít do míst, kde není jak z něj vytáhnout peníze, když může dotyčného dovézt na slavnou horu lanovka, na tu pověstnou střechu Evropy, do kavárny Balkaria, pak rolbou ještě o kus výš na Prijut 11 a nechat ho tam za pět set rublů přespat v plechové boudě? Možnosti, samozřejmě.

Nadě se Elbrus stejně nejvíc líbí takhle z dálky, a kdyby byl někdo ochotný ji poslouchat, poradila by to i všem těmhle naivním dobrodruhům. Ta jejich snaha se dostat co nejvýš jí přijde úsměvná. Je to stejně hloupá soutěž jako o to mít co nejdelší nohy, nejmodřejší oči nebo nejlíp umytá okna. Jakápak je tohle Evropa! Ale kvůli tomu jménu je vesnice, vzdálená jen několik kilometrů od nich, ve srovnání s Věrchným Baksanem úplným turistickým eldorádem. Tam by volná lůžka po Korejcích na tři noci pohodlně pronajali někomu jinému. Takové mají totiž v Elbrusu možnosti. Oni tady mají možnost přikývnout a nechat postele tři noci prázdné, protože není koho do nich uložit.

Na druhou stranu, aspoň je tu klid. Elbrus nebo Těrskol už jsou příliš dobrý kšeft, voní tam peníze. A kde jsou peníze, tam jsou i lidi, kteří mají svoje zájmy. Zájmy a žádné ohledy. Elbrus a Těrskol, to jsou místa, kde vyrostly restaurace a restaurace si musejí platit ochranu. Těžko říct před čím, nejspíš před jinými ochránci. A nikdo si netroufne říct, že ochranu nechce nebo nepotřebuje. Kdo to zkusil, obratem zjistil, že ochrana je to jediné, na čem by mu mělo opravdu záležet. Tenkrát tam hořely domy, ztráceli se lidé. Turisti, okouzlení horou v dohledu, si mezitím objednávali mastné skopové šašliky, zapíjeli je místním mizerným pivem a nakupovali laciné cetky.

Mine hřbitov a při pohledu na travou zarostlé náhrobní kameny jí ztěžknou nohy. Hroby jsou většinou neudržované, kovové ohrádky polámané. Několik čestných výjimek působí jako pěst na oko. Jako výčitka těm, kteří se nestarají. Jenže jak se mají postarat, když jsou taky mrtví. O hroby rodičů by se měly starat děti, jenže pro samé války tady děti končí v zemi často dřív než jejich rodiče. A když pak umřou i oni, nezbude nikdo a ze hřbitova se stává skládka kamení a šrotu. Asi proto dnešní vzhled většiny hrobů nikoho nepohoršuje. A protože války, které Naďa pamatuje, dopadly neslavně, nikdo se k hrobům dnes ani nehlásí. Zašlá písmena na tmavých kamenech připomínají mladíky zabité v Afghánistánu nebo Čečně, až pod jejich jmény jsou vypsaná jména jejich rodičů, kteří zemřeli později. Naďa sem chodí nerada, i když tu leží i její Alim. Jeho hrob je ale čistý a tráva kolem vytrhaná.

O kus dál u zdi je to jiné. Betonový podstavec s rudou hvězdou a dlouhým seznamem seřazeným podle abecedy obec udržuje. Působí sice trochu pouťově, ale uschlé kytky vždycky někdo odnese a plechovou rudou hvězdu před každým výročím znovu natřou.

Naďa už ten seznam zná nazpaměť. Je to jen několik příjmení, a přitom taková spousta jmen. Po velké válce tu nemohl zbýt nikdo mladší čtyřiceti, myslí si pokaždé a pociťuje něco jako pýchu nad nezničitelností života na tomhle nehostinném místě. Na tuhle válku jsme pyšní, nestydíme se za ni, ani za ty, kteří v ní umřeli. I když umírali ve jménu těch, kteří jim tuhle zem kdysi ukradli. Rusů. Je tu jméno Alimova strýce, bratra jeho matky, nikdy se spolu nestihli potkat. A taky jeho otce.

Odloží tašku na zem a utře si zpocené čelo. Za brankou domu, před kterým stojí, je slyšet tichý hovor. Vzápětí zavrčí motor, bouchnou dveře a pomalu se otevřou plechová vrata. Objeví se v nich mladá snědá žena v růžových lesklých punčochách a tričku pošitém barevnými flitry. V koutku úst jí visí cigareta. Otevře bránu a tou pomalu projede starý otlučený gazík, ve kterém sedí muž Denisova věku i vzezření. Naďa popadne tašku a odklidí se na kraj cesty, aby auto mohlo projet. Mladá žena si ji bez zájmu prohlédne a bránu zase zavře. U benzínové pumpy na druhé straně řeky zastaví autobus do Nalčiku. Už roky pořád stejný autobus, teď už rezavý a dýchavičný. V místě, kde Naďa za stromy tuší vrcholy Elbrusu, se na čistém nebi točí průhledný chomáč mraků, podobný mléku v kávě nebo nudlím na dně talíře. Cítí, jak jí po zádech stéká studená kapka potu, předkloní se a kapka se vsákne do spodní košilky. Ulička ji vyplivne na cestu vedoucí podél řeky k jejímu domu.

Soused sedí na lavičce a kouří. Hejno much zuřivě bzučí mezi pytli s odpadky pohozenými v řece.

Ticho. Horko je ticho. Vzduch vlnící se nad střechami a rozostřující horizont je ticho. Všechno kolem působí jako napůl uspané, udržované jen ve stavu, který dovoluje dýchat a v případě potřeby se pohnout. Tiše. Nebe, opalované rozžhaveným sluncem, trpí tiše, stejně jako hrubý změklý asfalt pod koly aut a autobusů.

Zvuk bývá vyhrazený večerům, spíš nocím, kdy se vzduch trochu ochladí a stěnám domů a lidem uvnitř se uleví. Zvuk, to jsou večery a taky letadla, těch jako by se okolní výheň netýkala. Padají z oblohy nebo v ní za řevu motorů mizí a zní to jako hlučný výsměch těm chudákům trpícím pozemskou omezeností.

Hluční proto bývají i lidé, kteří se vynoří z budovy letiště a několik okamžiků jim trvá, než je dožene a pohltí tiché horko okolního prostoru a umlčí je. Je vidět, jak během chůze vadnou, osychají a jejich kroky ztrácejí na rychlosti a délce. Pokud jsou ve dvojici nebo ve skupině, gesta, kterými se obracejí ke svým společníkům, postupně slábnou, a než dojdou na parkoviště, stanou se z nich mlčenlivé kostry obalené sušeným masem, kterým okolní horko nedovoluje víc než úsporný pohyb a řeč připomínající šepot.

Čekají-li na takové lidi nějací příbuzní, i vzájemné vítání je strnulé a odbývá se bez křiku a objímání. Na všechno bude dost času večer, doma, popřípadě v klimatizované restauraci. To se pak všichni, do té doby udolaní tichem, proberou, nadechnou a horké ticho vystřídá chladivý hluk.

Denisovi horko nevadí, vlastně ho má rád. Horko znamená, že silnice nejsou zapadané sněhem a přistávající letadla jsou plná lidí. Letiště má pro zdejší kraj obvyklý potěmkinovský vzhled – prosklená budova zdálky skutečně vyvolává dojem stavby jednadvacátého století, které už podle kalendáře víc než deset let máme, ovšem kdo se přiblíží k plotu, propadne se králičí norou kamsi do minulosti a vidí i starou oprýskanou cisternu, jak se jako chcíplý pes povaluje uprostřed ranveje. Denis často přemýšlel nad účelem toho náklaďáku. Těžko si představit, že z něj v posledních letech někdo něco natankoval. Možná tam zůstal jako orientační bod nebo pomník. Na pomníky si potrpíme, pomyslí si Denis a ušklíbne se.

Ve dveřích budovy se objeví čelo průvodu, ke kterému se jako roj komárů slétnou taxikáři, a začne obvyklé přetahování, doprovázené na straně cestujících úporným vrtěním hlavou a rychlou chůzí směrem k autobusové zastávce. Drožkáři jim naopak nedají vydechnout a snaží se je během těch několika chvil, které mají, nasměrovat ke svému autu. Dokážou šestým smyslem rozpoznat cizince od místního člověka, a proto zdánlivě bez důvodu nechávají ladem i mladé, dobře vypadající muže, táhnoucí po rozbitém chodníku své udržované kufry. Ti sice stejně jako běžní plebejci míří k autobusové zastávce, po cestě ovšem jeden po druhém mizí v nových velkých autech zaparkovaných podél cesty.

Denis se těch tanců neúčastní. Nemůže, chybí mu licence a dávno dobře ví, jak dopadli ti, kteří se chtěli do téhle rvačky o rito bez povolení zapojit. V nejlepším případě přišli jen o auto, které buď rovnou na parkovišti shořelo, nebo licencovaní taxikáři z dotyčného vetřelce vysypali klíče od zapalování a prostě mu s autem odjeli. Časem si obě skupiny vytvořily něco jako oddělené rezervace a žily poklidně vedle sebe. Cestující o tom všem samozřejmě vědí, znají rozdíly v ceně i službách a vždycky si najdou to, co zrovna potřebují.

Denisovi to pokaždé připomíná scénu, kterou už hodně dávno viděl v televizi a jež se mu svou osudovostí zaryla hluboko do paměti. Šlo o jakýsi přírodopisný pořad z podmořského světa a kamera při natáčení z dálky sledovala obrovské hejno sardinek čelící útoku. Vlastně útokům. Hejno připomínalo obří lesklou kouli, převalující se pod hladinou, a do té koule se shora zapichovaly střely ptáků, odspodu a ze stran ji pak ohlodávali žraloci a barakudy. Ta koule vypadala, že se pokouší bránit tím, že do útočníků naráží. Jako by se to hejno sardinek pokoušelo útočníky přetlačit, a přestože se zpočátku zdálo, že rybek v hejnu vlastně neubývá, z lesklé obří koule se postupně stala kulička, až se nakonec rozpadla a zbytek hejna přiznal vlastní bezmoc a nechal se sežrat. Denis ten pohled až do konce nevydržel, celou dobu čekal, že se aspoň části sardinek podaří utéct, že vítězové projeví nad poraženým nepřítelem soucit nebo něco podobného. Nic takového se samozřejmě nestalo, a když se po chvíli k televizi vrátil, oznamoval komentátor nevzrušeným hlasem, že jedinou ochranou rybek je jejich vysoká reprodukční schopnost. Proto pasažérům letadel říká sardinky – chovají se tak, stejně jako se taxikáři pohybují jako žraloci.

Nejbezbranněji turisté působí, než se jim podaří ales-poň základním způsobem zorientovat a potlačit v sobě puzení svěřit se do rukou prvnímu člověku, který na ně promluví. Následuje obecné odmítání jakékoliv služby, spojené se snahou dostat se co nejrychleji z toho místa pryč. Rybí koule se valí a rybiček ubývá, odcházejí k taxíkům a turista najednou zjišťuje, že ochranná hráz tvořená jinými turisty mizí a že na něj pomalu začíná být vidět. Někteří mají štěstí a dojdou až na ulici, většina ale nevydrží, podlehne taxikářským útokům a taky skončí v jednom z aut na parkovišti. Ti, kterým se podaří odolat a uniknou až za plot, pak ztrácejí obezřetnost a domnívají se, že nebezpečí pominulo. A to přichází Denisova chvíle. Denisova a jemu podobných.

Všiml si těch dvou, až když prošly brankou a oddělily se od ostatních. A přišlo mu skoro nemožné, aby celou tu cestu dokázaly projít a nikdo je neulovil. Mladé holky s velkými batohy na zádech a tyčkovitýma nohama trčícíma z barevných sukní, vraženýma do kožených turistických bot. Na rozdíl od jim podobných se ale netvářily ani přehnaně urputně, ani vyplašeně. Obě měly ve tvářích klidný výraz, bez přestání spolu mluvily a otrapy pokoušející se je odtáhnout k taxíku jako by ani nevnímaly. Na ulici se na okamžik zarazily, rozhlédly se a nakonec se bez příčiny rozesmály. Lidé spěchající kolem nich si je udiveně prohlíželi, ale protože se k zastávce blížil linkový autobus, dál nad bláznivými cizinkami nepřemýšleli a zrychlili, aby jim to neujelo.

Denis otevřel dveře a vystoupil z auta. Horký vzduch ho na okamžik zbavil dechu. „Taxi?“ zeptal se a vyloudil na tváři pokus o nevtíravý úsměv.

Dívky se přestaly smát a chvíli si Denise prohlížely. „Kolik?“ zeptala se nakonec ta menší, blondýna s hlavou zakrytou turistickým šátkem. Oběma se pořád ve tvářích držel nepatřičně klidný, bezstarostný výraz.

„Záleží na tom kam,“ dál se usmíval Denis.

„Nalčik,“ vyplivla to slovo, jako by to byl kyselý bonbón, který ji v puse rozčiloval.

„Tři,“ zkusil to Denis.

„Tři co?“ ušklíbla se blondýna. „Tři stovky?“

„Tři tisíce,“ oplatil jí Denis úšklebek a čekal na úlek, který podle něj teď musel přijít.

Blondýně cukly koutky, ohlédla se po své společnici a řekla něco, čemu Denis nerozuměl. Ta přikývla, sáhla do kapsy košile, vytáhla z ní krabičku cigaret a jednu si zapálila. Pak se posadila na lavičku, jako by se jí rozhovor mezi Denisem a blondýnou netýkal. „Dáme vám tisícovku,“ řekla blondýna.

„Tisíc? Říkal jsem tři.“

„Slyšela jsem. A já řekla tisíc.“

„Víte, jak je to daleko? Za tisícovku vás tam obě neodveze ani autobus. A autobusem asi jet nechcete,“ začal Denis sázet na stůl obvyklé argumenty. Na smlouvání byl zvyklý a taky věděl, že i ta tisícovka by mu za cestu stála. Nakonec, je to směrem k domovu, a tam tak jako tak večer musí dojet. Nalčik je dobrý směr.

„Víme, jak je Nalčik daleko. Proto vám nabízíme tisícovku.“

„Tak to se omlouvám,“ pokrčil Denis rameny. „Za tisíc rublů vás do Nalčiku dovézt nemůžu. Večer se vracím do Čerkesku a to je dalších sto kilometrů na druhou stranu odsud. Vašich tisíc rublů mi nezaplatí ani benzín. Můžu vám slevit na dva a půl tisíce.“

„Patnáct stovek.“

„Co vlastně chcete v Nalčiku? Jedete za někým? Nebo jen projíždíte?“

„Proč se ptáte?“ objevila se blondýně za zády její společnice a zahodila zbytek cigarety. Na tváři měla pořád nasazený bezstarostný úsměv, očima ale Denise připichovala k autu. Byla vyšší než blondýna, měla široká ramena a nakrátko ostříhané vlasy. Denisovi připadalo, že na něj mluví chlap.

„Jen tak. Mluvíme, abychom se nějak domluvili. Jde přece o peníze.“

„Je to jednoduché. Buď s vámi pojedeme, nebo ne.“

„Tak jednoduché to není. Kromě toho, teď už vás asi nikdo neodveze. Teda nikdo jako já.“

„Proč jako? Nejste tu jediný.“

„My si do zelí nelezeme,“ lhal usilovně Denis.

Dívky očima přejížděly vyprazdňující se ulici, projíždějící auta vířila prach a suché listí. Denis už věděl, že se domluví. Kdyby holky věděly, jak to tu chodí, za jeho poslední větu by se mu vysmály a odešly by. Nic takového jako kolegialita mezi taxikáři neexistuje. S licencí nebo bez licence. Nebylo nijak výjimečné, když se mezi sebou porvali. Lidi seděli v taxíku a vedle nich se na chodníku válel jejich řidič a s někým dalším do sebe mlátili.

Nic z toho holky zjevně nevěděly, prohodily mezi sebou pár slov a blondýna přikývla. „Dáme vám dva tisíce. Poslední slovo.“

„Dva tisíce,“ zopakoval Denis zamyšleně a předstíral, že v duchu něco počítá. „Ale co,“ mávl nakonec rukou. „Sice skoro nic nevydělám, ale aspoň si nebudete myslet, že nám tady jde jenom o peníze. Nasedněte,“ otevřel dveře volhy. Dívky hodily batohy na zadní sedadlo, k nim se posadila krátkovlasá dívka, druhá šla dopředu k Denisovi.

„Mluvíte dobře rusky,“ obrátil se Denis k blondýně a sešlápl plynový pedál, aby stihl projet křižovatku na červenou dřív, než se do ní stačí vřítit auta z bočních ulic. Volha se v zatáčkách houpala a zpod kol se ozývaly hlasité rány, když auto projelo výtlukem.

Neodpověděly. Rozhlížely se a přes sklo pozorovaly omšelé nízké paneláky s malými balkóny, zaplněnými různým harampádím, řady garáží s vytaženými roletami a zaparkovanými nepojízdnými vraky. Kvůli silnému větru se všude bez přestání vznášel prach, někde se točil ve vírech a vynášel do výšky suché listí a odpadky. Kolem domů se plížili hubení olezlí psi a s těžko vysvětlitelnou opatrností očichávali všechno, co jim přišlo do cesty. Jako by ty odpadkové koše nebo igelitové pytle byly jiné než včera, jako by sloup elektrického vedení, roh domu, hromada pneumatik mohly od včerejška získat nějakou jinou vůni, kvůli které je třeba mít se na pozoru. Před krámky s potravinami stály mrazicí boxy se zmrzlinou a vysoké lednice plné piva a koly. Potraviny, obchody s mobily a autodíly, to bylo všechno.

Denis se s autem svižně proplétal ulicemi, bez přestání troubil a předjížděl káry tažené osly, maršrutky plné dřímajících lidí a těžké náklaďáky s pískem nebo kamením.

„Zvláštní,“ ozvala se dívka na zadním sedadle.

„Cože?“ otočil se na ni Denis.

„Zvláštní, že někdo na takovém místě dokáže vydělat na takové auto,“ ukázala na ulici, kde u stojanu benzínové pumpy stál nový černý lexus. Řidič v obleku a tmavých brýlích gumovou stěrkou čistil přední sklo.

„Na takový auta se nevydělává, slečno,“ usmál se Denis. „Kdo jezdí v takovým autě, ten už má dávno na všechno vyděláno. Nenechte se splést tím, jak to tu vypadá. Tady je spousta peněz.“

„Co je to za lidi?“

„Jak to myslíte?“

„No, kde se tu vzali?“

„Nerozumím. Asi jako všude, ne?“ zabručel Denis a odmlčel se. Vzpomněl si na spolužáky ze střední, které taková auta vozila ke škole a kteří se na Denise, vlastně na všechny kolem sebe, dívali skrz prsty. Jemu zbyli ti, před nimiž ho nakonec musela rodina zachránit. Takoví, o které se nestaral nikdo. Stejnou otázku, jakou právě dostal, si často položil i sám. A odpověď dodnes přesně neznal. Pochopil jen, že někteří z těch lidí seděli na ředitelských židlích ve fabrikách už před jednadevadesátým rokem a projevili dostatečnou loajalitu vůči těm, kteří o osudu těch fabrik rozhodovali. Oficiálně se z nich stali majitelé, všeobecný názor byl ovšem takový, že jde jen o nastrčené panáky, kterým někdo na mnohem vyšším místě ucpal hubu velkým autem a ředitelským platem, a oni svými osobami zakryli pravý stav věcí. Dnes už to ale vlastně nikoho nezajímá, je to prostě tak jako všude jinde, existují lidé bohatí a chudí, žijí vedle sebe, a dokud chudí nebudou dál chudnout a bohatí nebudou bohatnout příliš nestydatě, bude nejspíš klid.

Minuli vlakové nádraží a omšelé domy vystřídalo slunečnicové pole a alej topolů. V dálce se tyčila hora.

„Kde v Nalčiku bydlíte?“ změnil Denis téma.

Dívka vytáhla z kapsy papír. „Je to Tolstého ulice. Jmenuje se to tam U Nonny. Znáte to? Je to dobré bydlení?“

„Znám. Není špatný.“

„Můžete mi tu zastavit?“ ozvala se najednou blondýna.

Auto zajelo pod stromy. Dívka vystoupila a na kraji slunečnicového pole se zadívala do dálky. Stála tam, s hubenýma potetovanýma rukama spojenýma v týle vrhala na silnici dlouhý stín. Pak zmizela v poli a jen rozkývané žluté květy ukazovaly, kde je. Po chvíli kývání ustalo.

„Co to má znamenat?“ obrátil se Denis na dívku na zadním sedadle.

„Těžko říct,“ pokrčila rameny. „Nemáte cigaretu?“

„Jasně,“ sáhl Denis do kapsy a nabídl jí. Zapálil sobě, pak jí a oba mlčky pozorovali místo, na kterém blondýna zmizela. „Dělá tohle často?“ zeptal se.

„Jako jestli se ztrácí v poli slunečnic?“ zasmála se. „Nevím. U nás jsem slunečnicové pole asi nikdy neviděla.“

„Ale vrátí se, že jo?“

V té chvíli se květiny na kraji pole znovu rozpohybovaly a vzápětí blondýna vyskočila na cestu. Se třemi žlutými kytkami v rukou a dětským úsměvem na tváři. „Je to jako chodit v kukuřici, ale mnohem hezčí,“ řekla, když se posadila do auta. „Tohle je pro vás,“ podala Denisovi jednu slunečnici. Druhou dostala dívka na zadním sedadle.

„Aha, díky,“ zamumlal Denis a vyhodil z okénka zbytek cigarety.

„Můžeme jet,“ přikázala blondýna.

Auto vyjelo na silnici a za neustálého štěkání klaksonu vyhánějícího pomalejší auta ke straně mířilo do Nalčiku. Když míjeli první místo obsazené milicionáři se samopaly na zádech, zeptala se blondýna bezelstně: „Tohle tu máte všude?“

„Všude,“ ušklíbl se Denis.

V ložnici není úplná tma. Světlo lampy na ulici prozařuje látku závěsu a dává věcem v místnosti tvar a velikost. Kování na šatní skříni a na zásuvce stolu se leskne.

Naďa leží na zádech a zírá do stropu. Snaží se zachytit zvuky přicházející zvenčí, jiné zvuky než jen bublání vody, která bez možnosti řeku vidět připomíná nějakou nesrozumitelnou řeč. Ale tekoucí voda ani občasné štěknutí není to, co chce Naďa slyšet.

Leží na své straně postele, tak, jak byla celá desetiletí zvyklá. Když Alim umřel, Nadě připadalo, že položit se do tak široké postele a zůstat v ní sama musí v člověku vyvolat pocit, že se topí. První týdny těchhle osamělých nocí se ji proto pokoušela svým tělem nějak zaplnit. Roztáhla ruce a nohy, jako když děti ve sněhu dělají andělíčky. Postel vrzala a Naďa cítila, jak jí pod noční košili mezi roztaženýma nohama proudí chladný vzduch. Byla to nekonečná noc, druhý den poprosila Denise, jestli by u ní nemohlo přespat některé z jeho dětí. Jen jednu, nanejvýš dvě noci. Děti nechtěly, bály se představy mrtvého dědečka a Denis je nepřesvědčoval. Vlastně se jim ani nedivil. Naďa si tedy ze starého povlaku na peřinu vyrobila nového Alima. Vycpala povlak senem a na dvou místech ho převázala provazem, aby tak na peřině oddělila hlavu od těla a tělo od nohou. Panáka položila na Alimovu stranu postele, ale než přišlo ráno, vyhodila ho oknem ven. Celou dobu, kdy vedle ní ležel, měla pocit, že na ni zírá svinským pohledem, který říkal – „kdyby to tak viděl…“ Ve tmě pak poslouchala, jestli neuslyší jeho klidný dech, jehož zvuk ji vždycky dokázal uspat. Nakonec se jí zdálo, jako by v místnosti opravdu někdo další byl, a začala se bát, že přichází o rozum. Nějakou dobu si na noc brala prášky, jenže si pak ráno připadala jako po noční šichtě ve fabrice, a tak pilulky vyměnila za odvar z kozlíku. Nakonec zabralo pivo a nejvíc samozřejmě pomohl čas. Postel dál vrže, ona ale ví, že tu kromě ní nikdo jiný není, a už jí to nevadí. Na prázdnou větší stranu si zvykla a spí bez piva, odvaru i prášků.

Dnes v noci je to ale jinak, dnes nemůže usnout znovu. Přišlo to chvíli po půlnoci, kdy ji ze spánku vytrhlo zvonění telefonu. Nejdřív myslela, že je to sen, mívá sny plné legračních bezvýznamných detailů, které si ráno pamatuje. Tohle zvonění ale bylo skutečné, kdosi volal z čísla, jež jí nic neříkalo. Nejdřív v přístroji slyšela jen hluk a podivné nesrozumitelné brebentění podobné zvukům, které vydávají kachny na dvoře, když jim hodí žrádlo.

„Prosím,“ zamumlala rozespale do aparátu.

Kvákání ještě zesílilo, pak se ozvala rána a někdo rusky řekl: „Dejte to sem.“

„Haló!“ zakřičela Naďa do telefonu.

„Vezu vám je,“ ozvalo se.

„Koho mi vezete?“ zeptala se nechápavě. „Kdo volá?“

„Jste paní Naďa Petrovna Tušajevová z Věrchného Baksanu a byli u vás v poslední době ubytovaní nějací Korejci? Do předvčerejška?“

„No jo. To jsem já. Byli tu. Co to má znamenat? Kdo jste vy?“

„No tak se, matko, připravte, za dvě hodiny je máte zpátky.“

„Za dvě hodiny? Je přece noc!“

„Já vím. Musíme ještě do nemocnice, některé z nich si tam asi nechají. Ten zbytek vám přivezu.“

„Co se stalo?“ vyděsila se Naďa a posadila se na posteli. „Někdo z nich někam spadl? Jsou živí? Měli přijít až pozejtří.“

„Dali mi tuhle vaši adresu. Že prý se o ně postaráte.“

„Ale jak…“ nedokončila větu, strčila nohy do pantoflí a postavila se k oknu. Na ulici se nic nehýbalo, úplné ticho rušil jen zvuk vody. Nebe bylo zamračené, bez hvězd, a vítr pohyboval černými větvemi stromů u mostu.

„Asi dvě hodiny,“ zopakoval hlas v telefonu. „Myslím, že budou potřebovat něco k jídlu a taky teplou vodu. Ticho!“ ozvalo se vztekle, protože kvákání, o kterém si Naďa domyslela, že jsou to hlasy jejích Korejců, zase zesílilo a člověku, který s ní mluvil, nebylo skoro rozumět.

„A trefíte?“ zeptala se. „Musíte od hlavní silnice přes most. Nechám svítit světlo, abyste to našel.“

„Jsme domluvení, děkuju,“ křikl muž a ukončil hovor.

Došla do komory a nastavila termostat bojleru na maximum. Teplá voda a jídlo. Na jídlo je čas, placky nebo maso stejně musí usmažit čerstvé a suroviny má připravené.

Překvapuje ji, jak hluk řeky proniká skrz stěny domu a okna. Přes den je prostor zahlcený hlasy, dupotem nohou nebo hudbou. Teď je slyšet jen tikot budíku vedle postele a tiché vrzání prken v podlaze.

Přemýšlí nad Denisem a jeho bezmocným vztekáním nad nespravedlností. Překvapuje ji, že se nad tím ještě vůbec pozastavuje. Je přece dospělý, a jak tu věci běží, viděl kolem sebe roky. Musel přece stejně jako všichni ostatní dávno pochopit, že žít tady pod horami znamená něco jako mít na sobě vypálený cejch, který dává Rusům právo jednat s tebou jako s lumpem. Protože nejde v žádném případě o stav, který by snad začal platit až v poslední době. Jakýsi Kutuzovův generál už před dvěma sty lety prohlásil, že Kavkaz je možné ovládnout jen pomocí genocidy. Naďa to četla v nějaké knížce o Napoleonově tažení do Ruska. Genocida, slovo, které jí víc než cokoliv jiného připomíná pohlavní chorobu. Za velké vlastenecké války vystoupali Němci až na Elbrus a místní atamani se netajili tím, že jim tu Germáni vadí mnohem míň než Rusové. Ti jim to taky nikdy nezapomněli.

V Nalčiku, v Malbakovské ulici na Bogdance stojí obrovský kostel Máří Magdalény. Se zlatou kopulí, tak bílý, že září do dálky, aby byl na celém tom dlouhém prospektu ze všech stran dobře vidět. Žádná mešita v Nalčiku není tak velká. Ten kostel jim tu Rusové postavili natruc, tak to všichni berou. Velkopanské gesto, bezohledné a účinné. Aby bylo vidět – tohle jsme my, a když budeme chtít, postavíme vám takový kostel v každém městečku, hned vedle malé mešity, kterou od obyčejného domu beztak odlišuje jen nenápadný půlměsíc na střeše. To jsou Rusové a Denis to přece ví, tak proč se chce rozčilovat nad něčím, co nemůže změnit.

Ve větvích stromů u řeky zapípá nějaký probuzený pták. Vzápětí se do bublání vody přidá hučení motoru pomalu jedoucího auta, které na druhé straně řeky u mostu zastaví a po chvíli, jakoby rozpačitě a s namáhavým vydechnutím, vjede na most. Nadě připadá, jako by všechny zvuky do domu vstupovaly přes nějaký zesilovač, přes blánu bubnu, do které stokrát za vteřinu narazí hlasitý zvuk zvenčí. Cestu a domy na jejich straně řeky ozáří reflektory malé dodávky.

Naďa si přes ramena přehodí velký teplý šátek a vklouzne do bot. Pořád vlastně neví, co se stalo, a tak se rozhodne, že si odpustí masku přívětivé hostitelky i vyděšené ženské. Bude věcná, však on jí ten, co je veze, řekne, co se stalo a komu.

Auto po chvíli zastaví, ze dveří řidiče vystoupí vysoký hubený muž a rozhlíží se po domech kolem. Naďa otočí vypínačem, příchozí zaostří na okno a pohne hlavou.

Vyjde na cestu. Je teplá noc, ani od řeky netáhne chlad. Větve stromů nad hlavou se kývají a hučí. Auto je uvnitř tiché a tmavé. „Dobrý ráno,“ pozdraví řidiče.

„Dobré,“ přikývne muž a potřesou si rukou. „Maxim. Telefonovali jsme spolu.“

„Naďa Petrovna. Máte je uvnitř?“

„Usnuli. Chvíli potom, co jsme domluvili, tak jeden po druhém usnuli.“

Naďa se snaží skrz špinavé okno dodávky spočítat hlavy na opěradlech sedadel. Rozeznává ale jen člověka sedícího vedle řidiče. Má zvrácenou hlavu, otevřená ústa a nehýbe se.

„Pět,“ řekne tiše s úsměvem muž.

„A ti ostatní?“ Pět je hrozně málo. Bylo jich osm. Tři někde zůstali.

„Ve špitále. Žijí.“

„A jak to s nima vypadá? Špatný?“

„Jen jeden. Zbylí dva jsou trochu omrzlí. Napíchli jim antibiotika a pár dní si poleží. Prsty a nosy, žádné drama.“

„A ten třetí?“

„Ten odněkud spadl. Zlomená žebra, pneumotorax. Vypadá to, že došli až na Pastuchovy skály a tam se jim pokazilo počasí.“ Muž sáhne do náprsní kapsy, vytáhne krabičku cigaret a zapálí si. Nabídne Nadě, ta zavrtí hlavou. Ulevilo se jí. Polámaná žebra a pár omrzlých prstů, to není nic, co by neznala. Vlastně ji to ani nepřekvapuje – tohle jsou přesně typy lidí, kterým se podobné věci stávají. Žádný z nich tu nemusí zůstat, všichni jednoho dne nasednou do letadla a vrátí se do té své Koreje.

Alim hory znal a před lety, v době, kdy jít ke gruzínské hranici ještě nic neznamenalo, v nich trávil dost času. Někdy sám, někdy s ní, později s Denisem. Nakratau, to byla jeho oblíbená hora. Z dálky na pohled určitě nejkrásnější, i v létě na tmavém kamenném štítu zářila velká bílá sedmička tvořená pásem věčného ledu. Naďa na tu horu dokonce občas žárlila, Alim o ní mluvil s vášní, kterou v něm asi nedokázal vyvolat žádný člověk. A na rozdíl od Elbrusu se tahle hora nikomu nedala zadarmo, bezbolestně. Proto taky žádného z těch letních dobrodruhů nezajímala, stejně jako žádná jiná z pásu vrcholů tvořících hranici s Gruzií. Ve večerním šeru někdy připomínaly kostnatý hřbet nějakého fantastického tvora. Ale nebyly nejvyšší, a proto o nich skoro nikdo nic nevěděl.

Elbrus, musí si to upřímně přiznat, nemá tu horu ráda. Bydlet v jejím stínu a mít s ní společné třeba jen turisty, kteří na ni vyjdou, ji v jejích vlastních očích staví někam na úroveň hlídačky na veřejných záchodcích na Rudém náměstí v Moskvě. Je to od ní nespravedlivé, ví to, ale nemůže si pomoct.

V autě se něco pohne. Z tmavé hromady na zadních sedadlech se vyloupne ušatá hlava, která se slepičím způsobem otáčí ze strany na stranu. Za okamžik se už lidi v autě melou jako kapři v síti. Poslední se začne hýbat ten na sedadle spolujezdce.

Dveře dodávky se odsunou a Korejci vypadávají na cestu. Drbou se ve vlasech a protírají si oči, dva se s hubou od ucha k uchu vrhnou k Nadě a střídavě jí třesou rukou. Naďa si všimne, že jednomu z nich čouhá zpod čepice obvaz, a tomu, co stojí vedle něj, vyrazily od posledně pod očima dvě tmavé podlitiny a na nose přibyla náplast. A pořád mluví, jako by jim nedocházelo, že jim Naďa nemůže nerozumět. Jako děti, které přiběhnou domů a v rukách drží chcíplého ptáka nebo myš a hrozně rády by pro tu mrtvolku vyrobily hrobeček, křičí jeden přes druhého, až je nakonec hubený řidič popadne za ramena a silou je vrátí zpátky k ostatním. Beze slova ukáže na batohy složené v autě a posunkem naznačí jídlo a pití. Korejci snaživě zakývají hlavou na znamení souhlasu a jeden po druhém s batohy na zádech zmizí v domě.

„Chcete taky čaj?“ zeptá se Naďa. „Musím jít vařit.“

„Proč ne. Jen mi dejte chvilku, zkontroluju, co po nich v autě zbylo. Hned jsem u vás.“

Když se za několik minut objeví ve dveřích, drží v rukou tenisky, baterku a přes rameno má přehozenou fotografickou brašnu.

„Pivo? Pivo ne. Po pivu bych usnul.“

„Co myslíte?“ zeptá se Maxim.

„Nemyslím si.“