Přeložila Jaroslava Novotná

COMPLICATIONS

Copyright © Danielle Steel 2021

All rights reserved including the rights of reproduction

in whole or in part in any form.

Translation © Jaroslava Novotná, 2026

ISBN 978-80-249-5930-6

Mým milovaným dětem

Beatrix, Trevorovi, Toddovi, Nickovi,

Samantě, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Kéž si vážíte každého okamžiku

svého života

a případné komplikace nechť se šťastně vyřeší.

Mám vás moc ráda.

Máma / d. s.

1

Hotel Louis XVI v ulici Boissy d’Anglas byl celé čtyři roky z důvodu rekonstrukce uzavřen. Nacházel se nedaleko vyhlášené obchodní ulice Faubourg Saint-Honoré a jeho poloha byla velmi příhodná, neboť stál na pěší zóně a přístup sem měly jen vozy přivážející důležité hosty a návštěvníky tohoto exkluzivního hotelu – budovu střežil policista obsluhující závoru. I když Louis XVI nedosahoval významnosti pařížských pětihvězdičkových „paláců“, byl vyhledávaný náročnou klientelou, k níž patřily slavné osobnosti, příslušníci královských rodin a vůbec společenská smetánka z celého světa. Měl své věrné zákazníky pocházející z nejvyšších vrstev a svým klientům nabízel špičkové ubytování v luxusně zařízených pokojích skýtajících dokonalý komfort, vybavených přepychovými textiliemi z nejjemnějšího hedvábí a saténu, s překrásnými podlahami a starobylými uměleckými předměty evokujícími versailleský palác. Nebyl to malý hotýlek, ale ani obrovský, a v jeho intimní atmosféře se mnozí hosté mohli cítit pohodlně jako ve svém vlastním domě. Správu hotelu míval na starost ředitel monsieur Louis Lavalle, šarmantní muž, jenž zde vládl železnou rukou osmatřicet let. Své zkušenosti získal v hotelu Ritz, měl vynikající pověst u hotelových hostů z celého světa a konkurenti mu mohli jen závidět. Louis Lavalle vždy zachovával absolutní diskrétnost, a přitom znal ta nejdelikátnější tajemství hostů, mezi nimiž se objevovala řada filmových hvězd a těch, kterým by opravdu způsobilo značné mrzutosti, kdyby tento člověk nedostál své mlčenlivosti. Ale nikdy nic takového neudělal. Za žádných okolností nedopustil, aby se komukoliv, kdo zde pobýval, staly nějaké nepříjemnosti. Když hotel před čtyřmi lety kvůli opravám zavřeli, bylo Lavalleovi už čtyřiasedmdesát let, nicméně nejevil žádné úmysly odejít na penzi. Bohužel zasáhl osud, a když rekonstrukce dospěla do své poloviny, Lavalle onemocněl a jeho život rychle ukončila zákeřná rakovina. Smrtelné nemoci podlehl jedenáct měsíců před znovuotevřením hotelu. Přesto práce na rekonstrukci řídil až do posledních chvil svého života a jeho smrt nové uvedení do provozu nijak neohrozila. V den otevření odhalili jeho portrét, na němž byl vyobrazen v žaketu, a staronoví hosté, kteří se sem navraceli, si obraz s láskou prohlíželi. Někteří i se slzami v očích, i když v případě personálu to neplatilo, neboť ačkoliv si Louise Lavallea vážili, měli dobře v paměti, jak byl přísný a nesmlouvavý. Zato pro hotelové hosty představoval ředitel Lavalle naprostý ideál, pokud je ovšem vůbec uznal za hodné pobytu v hotelu. V případě, že vysokým standardům hotelu nedostáli, v budoucnu jim už nebylo umožněno ani obstarat si rezervaci na oběd, natož ubytování v některém z úchvatných apartmá. Pro ředitele Lavallea bylo naprostým tabu prozrazovat jakékoliv indiskrétní informace v souvislosti s hosty a za každou cenu je chránil před všetečnými novináři či paparazzi. A naopak, v žádném případě nehodlal tolerovat nevhodné chování ze strany hostů.

Podle Lavallea tu neměly co dělat ani ty nejslavnější rockové hvězdy, mohly leda tak projít vestibulem a i v tom případě se dočkaly chladného přijetí a jejich chování bylo bedlivě sledováno. Celebrity libující si ve skandálech se hotelu raději vyhýbaly, zatímco stálým hostům bylo vše prominuto, což mezi nimi a hotelem vytvářelo pevné a neotřesitelné pouto. Novodobí zbohatlíci, kteří nevěděli, jak se chovat, nebo si tohoto místa nevážili, zde rozhodně nebyli vítáni. Už dva roky před opětovným otevřením hotelu byly skoro všechny pokoje rezervovány; první rezervace zapisoval ještě sám monsieur Lavalle. Skutečnost, že se tak velice očekávané události nedožil, každého zarmoutila. Pravda, měl až nesmyslně vysoké nároky, nicméně byl neochvějně loajální a za ochranu soukromí nejvěrnějších hostů by dal život.

Několik rezervací provedených ještě před otevřením muselo být zrušeno, ať už z důvodu úmrtí, zdravotních komplikací, nebo nepředvídaných okolností jako rozvod nebo narození dítěte. Naposledy zrušené rezervace tak byly příležitostí pro hosty, které tu dosud neznali, nicméně většina rezervací byla provedena stálými hosty, kteří se sem rádi vraceli. Nový ředitel hotelu Olivier Bateau bude pro všechny úplně nový, a nový bude i jeho zástupce, když ten starý po Lavalleově smrti odešel do důchodu a přestěhoval se do Španělska, neboť si nedokázal představit, že by měl dělat pomocníka někomu, kdo nedosahoval výjimečnosti jeho šéfa. Sám Louis Lavalle vlastnil dům na jihu Francie, kam jezdíval každé léto na dovolenou – díky lukrativnímu zaměstnání si to mohl dovolit. Měl syna Alberta, o němž vědělo jen málo lidí, protože Lavalle o svém soukromém životě nikdy nemluvil. Albert pracoval jako lékař na Tahiti, kde se oženil s místní ženou a měli tři děti. O synovi věděla jen vrchní pokojská, která byla po dvacet let Louisovou diskrétní společnicí, a i jí to Louis prozradil až po deseti letech. Louisův syn do Paříže nikdy nezavítal, jen jednou za pět šest let ho otec navštěvoval na Tahiti. Nebyli si blízcí, neboť krátce po narození syna se Lavalle s jeho matkou rozvedli a chlapce vychovával dědeček z matčiny strany v Bretani. V podstatě si byli cizí, a když se Albert dozvěděl, že mu otec odkázal veškerý majetek, nevycházel z údivu, navíc když zjistil, že otec za svůj život nashromáždil slušné jmění a rodina tak bude do smrti zajištěna. Nakonec otec pro syna znamenal víc po smrti než za života a Albert na něj tudíž bude vzpomínat s láskou i s jistým úžasem. Velkorysou částku Louis zanechal i své dlouholeté společnici Ghislaine, vrchní pokojské, která se krátce po jeho smrti odstěhovala na důchod do hezkého malého bytu v Cannes. Díky Louisovi už nemusela pracovat, užívala si důchod na Riviéře a s láskou na něj vzpomínala.

Třetí generace majitelů hotelu zachovávala naprostou diskrétnost a nikdy se v hotelu neobjevili. Zůstávali neznámou legendou a tak jim to vyhovovalo. Příslušníci této rodiny žili v Londýně a pařížský hotel pro ně byl zlatým dolem. Když hotel zdědili, Lavalleovi trvalo deset let, než je přemluvil k rekonstrukci, kterou hotel potřeboval mnohem nutněji, než si hosté uvědomovali. Nakonec Lavalle majitele přesvědčil, aby hotel vybavili špičkovými technologiemi tak důležitými pro mladší klienty ze současné doby. Stará garda sice nepovažovala technické výdobytky za nezbytně nutné, Lavalle si však uvědomoval, že pro budoucnost hotelu nezbytné jsou. Je pravda, že po znovuotevření se v novém technickém vybavení vyskytly nějaké ty nedostatky, ovšem technici horečně pracovali na jejich nápravě. To byla poslední část velké renovace a pak už vše běželo jako na drátkách.

V hotelu byl nyní zaveden telefonní systém, jaký by obstál snad i na vesmírné stanici, a nový ředitel Olivier Bateau těžce zápasil s tím, aby se ho naučil ovládat. Každý večer si do postele bral složky s přísně tajnými záznamy, které si Lavalle vedl na každého z hostů. Věděl, že se má o mnohých ještě co učit. Většinu citlivých informací Lavalle uchovával bezpečně jen ve své hlavě, ale některé záznamy byly uložené v hotelovém sejfu.

Bateauova zástupkyně Yvonne Phillippeová byla v hotelu také nová. Bateauovi bylo jednačtyřicet a po krátkém manželství se rozvedl, tak jako kdysi Lavalle. Bateau neměl děti a předtím pracoval na recepci v hotelu Cap-Eden-Roc, potom v Ritzu, kde si vedl dobře, i když nebyl považován za nijak výjimečného. V hotelových kruzích bylo celkem překvapením, že si majitelé vybrali za ředitele právě Bateaua, nicméně podle všeho si získal jejich sympatie, když se s ním kdysi seznámili v Londýně. Po nečekané smrti jeho předchůdce potřebovali rychle náhradu, a tak na to spěchali. Bateau předtím nikdy nenesl takovou míru odpovědnosti jako teď, když se stal ředitelem tak významného hotelu, ale majitelé věřili, že všechno zvládne a že se své úlohy zhostí se ctí. Byl inteligentní, ochotný splnit veškeré jejich požadavky a přesvědčil je, že pro tuhle práci je ten správný člověk.

Bateau si sám vybral zástupkyni. Yvonne Phillippeové bylo třicet dva a jejich cesty se zkřížily v hotelu Ritz, kde pracovala něco přes rok. Zastávala zde nižší manažerskou pozici na recepci a působila velmi schopně. Předtím vystudovala prestižní školu École Hôtelière v Lausanne a po studiích tři roky pracovala v curyšském hotelu Baur au Lac. Poté byla zaměstnaná v hotelu Claridge v Londýně a ve Four Seasons v Miláně. Mluvila plynně anglicky, německy, španělsky a italsky a stejně tak i francouzsky. Bateau ovládal angličtinu, němčinu, ruštinu a francouzštinu. Yvonne působila sebevědomě a to Bateauovi imponovalo a cítil v ní oporu. Měl dost úzkostlivou povahu a každý problém bral až příliš vážně, což Yvonne brzy zjistila. Když hotel otvírali, samou nervozitou div nezpanikařil a ona se ho všemožně snažila uklidnit. Za každé situace dokázala zachovat neotřesitelný klid, což je velmi cenná vlastnost zvláště při práci v hotelu, kde každou chvíli hrozí nějaká krize a je nutno komunikovat s velice náročnými, zhýčkanými hosty, kteří vyžadují, aby jim bylo vyhověno ve všem, co si zamanou, a občas se dostanou do nepříjemné situace, již podle jejich názoru má řešit hotelový management. Yvonne uměla takové krize řešit dobře. Olivier zažil řadu krizových situací za svého působení v hotelu Ritz, například když tam zemřely dvě velké americké filmové hvězdy, jedna na předávkování heroinem a druhá na infarkt v sedmapadesáti letech. Několikrát tam došlo ke krádeži šperků a vyhrožování bombovým útokem, a také k řadě drobných diplomatických incidentů, které bylo třeba vyřešit s co největší diskrétností. Odvedl tam dobrou práci, ovšem ve většině případů potřeboval pomoc nadřízeného, chtěl-li situaci uklidnit. Nyní bude nejvyšším nadřízeným on sám a bude muset prokázat své schopnosti, a nová zástupkyně ředitele mu v tom jistě bude oporou. Yvonne byla pozoruhodně vynalézavá a na předchozích postech už řešila všemožné komplikace. Navíc řadu zdejších hostů už znala z hotelů v jiných městech, kde pracovala. Pravidelní hosté v hotelu Louis XVI patřili do vybrané společnosti, ovšem měli své slabůstky a byli zvyklí, že jim bude ve všech směrech vyhověno, což se Olivier Bateau ze všech sil a s pomocí své asistentky snažil splnit. Tajně snil o tom, že se stane ještě větší legendou než Louis Lavalle, a to byl velmi ambiciózní cíl. Nicméně na rozdíl od Oliviera měl monsieur Lavalle nervy z oceli, a pokud ho snad něco zneklidnilo nebo překvapilo, nikdy to nedal najevo.

První týden po otevření hotelu všechno fungovalo dobře, až na internet, který stále vykazoval chyby, a telefonní systém, který místy nevysvětlitelně vypadával. Každou chvíli některá linka přestala fungovat a po pár hodinách se spojení zničehonic obnovilo, skoro jako by si s nimi zahrával nějaký duch. Možná je to Lavalle, vtipkovala Yvonne. Její nadřízený to ale vtipným vůbec neshledával. Proč by ho Lavalle chtěl takhle trápit? Snad proto, aby mu připomněl, že tady stále vládne on, i když „z té druhé strany“? Z takových věcí si člověk nemá dělat legraci, protože možné je všechno. Jak připomněl Yvonne, hotely si žijí svým životem a takových pověr už existuje dost a dost. Podle toho, co o Louisovi Lavalleovi věděl, jeho předchůdce by byl rozhodně schopen v hotelovém telefonním systému strašit jen proto, aby dal najevo svou přetrvávající přítomnost. Lavalle se vždycky choval, jako by mu hotel patřil, ačkoliv všichni věděli, že on majitelem není. Ale zároveň byl svým nenápadným způsobem pokrokový a všechny ty technologické vymoženosti byly jeho nápadem, ačkoliv Olivier mínil, že takové moderní výdobytky jsou na poměrně malý hotel až příliš složité a pokročilé.

V hotelové hale se nacházely tři luxusní prodejny a několik výstavních vitrín. Klenotnictví slavné značky tu vystavovalo ukázky nejlepšího a velice drahého zboží, dále zde byla prodejna s módním oblečením Loro Piana a prodejna značkových kabelek, jako třeba Hermès z aligátoří kůže, které stály horentní částky. Hotelové vitríny ve vstupní hale si pronajímaly významné obchody s luxusním zbožím a předváděly své artikly, které byly k dostání v buticích v obchodní čtvrti Faubourg. Někdy se šperky vystavené ve vitrínách prodaly za ohromnou cenu přímo zde v hotelu. Klenoty a další zboží vystavené ve vitrínách si s oblibou prohlíželi i návštěvníci zdejšího oblíbeného baru a vyhlášené restaurace se třemi michelinskými hvězdami. V hotelu byl rovněž zaveden sofistikovaný poplašný systém a vystavené zboží hlídal celý tým pracovníků bezpečnostní služby.

Ceny ubytování v hotelu Louis XVI byly s ohledem na nádherný interiér a vybranou klientelu náležitě vysoké, a před opětovným otevřením po rekonstrukci ještě narostly. Nikdo s průměrným příjmem by si ubytování nemohl dovolit a k pravidelným hostům tak patřili největší boháči z Evropy, Asie, Blízkého východu i z Ameriky, i když Američané dávali přednost spíše větším hotelům jako Ritz a Four Seasons. Ale i nejnáročnější hosté se do hotelu Louis XVI léta vraceli a přímo žadonili, aby se zde mohli ubytovat i nyní. Všechny pokoje byly vyprodány ještě před otevřením a na další čtyři měsíce existoval pořadník. Hotel si ponechával několik málo pokojů a apartmá neobsazených pro případ, že by se zde chtěl na poslední chvíli nečekaně ubytovat mimořádně významný host, ovšem i takových pokojů byl nedostatek. V polovině prvního týdne po uvedení do provozu Olivier procházel seznam hostů, kteří se toho dne zapsali, a na ranní schůzce oznámil Yvonne, které hosty má osobně doprovodit do pokojů a které hosty uvede on. O ostatní se mohou postarat pracovníci recepce s nižšími pravomocemi.

Yvonne s potěšením zjistila, že mezi hosty, o něž se má osobně postarat, je Gabrielle Gatesová. Paní Gatesová patřila k pravidelně vracejícím se hostům. Yvonne ji zaznamenala už v hotelu Claridge, ale neměla možnost se s ní blíže seznámit. Tehdy pracovala na nižší pozici, než aby mohla komunikovat s tak významnými hosty, ale jako druhý nejdůležitější člověk v hotelu Louis XVI teď měla tu čest tak prestižního klienta doprovázet osobně. Yvonne věděla, čím se Gabrielle Gatesová zabývá – byla vyhlášenou konzultantkou výtvarného umění. Její otec, již zesnulý Theodore Weston, vlastnil renomovanou galerii v New Yorku a Gabrielle se od něj hodně naučila. Provdala se za Arthura Gatese, jednoho z nejúspěšnějších podnikatelů a investorů ve Spojených státech, o pětadvacet let staršího než ona. Yvonne si matně vybavovala, že Gabrielle teď může být asi tak něco kolem pětačtyřiceti a že má dvě dcery ve vysokoškolském věku. Gabrielle byla neobyčejně atraktivní žena s mimořádným vkusem a vyzařovala z ní síla a autorita, za což mohla částečně vděčit vlivu zesnulého otce i bohatého exmanžela. Sama se narodila do privilegované rodiny a její matka, dáma z vyšší společnosti, byla vyhlášená svou krásou. Jako zbožňovaný jedináček měla Gabrielle patřičně vysoké sebevědomí a vždycky muselo být po jejím, nicméně pro otce byla miláčkem. Yvonne si pamatovala aféru před dvěma lety, kdy Gabrielle opustil manžel kvůli mnohem mladší ženě, jen o tři roky starší než jejich nejstarší dcera. Byl z toho hotový skandál, důkladně propíraný v tisku, především pokud šlo o obrovské bohatství Arthura Gatese a mládí jeho nové nevěsty. Ale Gabrielle rovněž pocházela ze zámožné rodiny a coby umělecká poradkyně, která se zabývala mimořádně drahými výtvarnými díly a měla slavné klienty, byla velmi úspěšná. Tak jako všechny drby a skandály i tahle kauza nějaký čas vyvolávala obrovský zájem a média chrlila fotografie obou dotčených, ale po půl roce vše utichlo.

Gabrielle Gatesová byla pověstná tím, jak si chránila soukromí. Novinářům, kteří ji pronásledovali, nikdy neposkytla rozhovor, a tak se nakonec stáhli. Zato Arthur zůstával v centru pozornosti, když v osmašedesáti pojal za manželku čtyřiadvacetiletou Rusku, se kterou se seznámil při lyžování v Svatém Mořici.

Yvonne ten typ žen znala. V hotelích, ve kterých pracovala, takových potkávala celé houfy, obvykle v doprovodu daleko starších a mnohem, mnohem bohatších mužů. Takovým pánům z nějakého důvodu lichotil zájem mladých dívek a byli schopni pro ně udělat, co jim na očích viděli. Zavržené manželky byly obvykle velkoryse odměňovány domy, horskými chatami, jachtami, šperky, letadly a uměleckými díly. Pro ony mladé dívky to vždycky byla výhra, bez ohledu na délku trvání aférky, neboť i když vztah skončil, našly si dalšího staršího pána stejně mocného a bohatého, a možná ještě bohatšího. Yvonne si vždycky myslela, že moc dobře vědí, co dělají, a ze začátku jim i záviděla, ale jen chvíli. Nechtěla by se takto provdat, vzít si někoho jen pro peníze. Možná snad, kdyby to byl opravdu nějaký půvabný princ, dala by si říct, ale o sedmdesátníka s tučným kontem nestála. Tak vypočítavá nebyla. A kolikrát to byli vyloženě šeredové. Arthura Gatese nikdy neviděla, jen na fotografiích, ale věděla, že už když si ho Gabrielle brala, byl o hodně starší. Předtím dvakrát ovdověl, takže Gabrielle byla jeho třetí manželkou. Na fotkách vypadal distingovaně, nicméně byl určitě velice starý a Yvonne si o něm nemyslela nic dobrého, když opustil manželku kvůli sotva dvacetileté zlatokopce.

Na seznamu rezervací si všimla, že Gabrielle si vybrala stejné apartmá, ve kterém se vždycky ubytovali s manželem, i když tentokrát cestuje sama. Rezervaci provedla teprve nedávno a v hotelu museli značně improvizovat, aby ji mohli ubytovat. Ve starých záznamech monsieur Lavallea bylo její jméno označeno několika hvězdičkami, což znamenalo, že hotel má udělat absolutně cokoliv, aby svoje apartmá dostala, bude-li si to přát. Často přijížděla do Paříže kvůli práci nebo i za přáteli a v poznámkách stálo, že ji vždy doprovázel manžel. Tentokrát tomu však samozřejmě nebylo. Z poznámek vyplývalo, že mají vlastní letadlo, ovšem komu po rozvodu připadlo, to už se tam nepsalo. Vůz s řidičem, který pro ni poslali, jel na letiště Charlese de Gaulla, nikoliv na Le Bourget. Takže tentokrát Gabrielle přiletěla komerčním letem.

Když letoun dosedl na plochu letiště Charlese de Gaulla v Roissy, odkud to je do města asi hodinku, bylo to poprvé po dvou letech, kdy Gabrielle do Paříže znovu zavítala. Během rekonstrukce Louise XVI se obvykle ubytovali v hotelu Ritz nebo Four Seasons. To bylo ještě předtím, než se s Arthurem rozešli. Žádný z těchto hotelů se však nemohl rovnat tomuto sice menšímu, ale exkluzivnějšímu hotelu, který ona i Arthur milovali. V Ritzu často pobývala jako malá, když s rodiči jezdili na dovolenou do Evropy, a moc se jí tam líbilo, ale poté, co s Arthurem objevili hotel Louis XVI, vždy dávala přednost menší a osobnější atmosféře, nesrovnatelně lepším pokojům a zejména jejich milovanému apartmá. Také se jí velice líbila poloha hotelu tak blízko obchodů na Faubourg Saint-Honoré.

Rok poté, co hotel zavřeli, Gabrielle zjistila, že Arthur má poměr se Sašou. Tajemství nevydrželo dlouho. V roztouženosti starce se do Saši zamiloval a jejich poměr se stal téměř okamžitě skandálem.

Poté, co se aféra dostala do médií, jejich manželství už nic nedokázalo udržet pohromadě a Arthurovi to evidentně bylo jedno. Dcery otcovo počínání nesmírně rozzuřilo, a i když mu ani po dvou a půl letech neodpustily, nepřestaly se s ním vídat, neboť nechtěly otce ztratit nadobro. Sašu každopádně považovaly za trapnou a směšnou.

Pro Gabrielle to byla krutá rána. Když to zjistila, bylo jí skoro třiačtyřicet a nesmírně to bolelo. Jejich manželství tehdy trvalo dvaadvacet let. Nebylo pochyb o tom, že Arthur dává přednost mladým dívkám, a tou už Gabrielle nebyla. Mladičká Saša se projevila jako opravdu zdatná manipulátorka a dokonale si Arthura omotala kolem prstu. Zahrnoval ji všemožným luxusem od značkového oblečení a šperků až po drahá umělecká díla, která jednou velmi dobře prodá. Praktiky takových podnikavých dívek jsou známé a tentokrát to Gabrielle měla z první ruky. Půl roku po odhalení mužovy nevěry podala žádost o rozvod. Když tentokrát navštívila Paříž, byl to už rok, kdy rozvodové řízení skončilo. Snažili se, aby vše proběhlo co možná nejdiskrétněji, a ačkoliv Gabrielle manželova zrada nesmírně zasáhla, zachovala si důstojnost a nikdy před dcerami o jejich otci nemluvila ve zlém. Ve skutečnosti ji to úplně zdrtilo. Domnívala se, že jejich láska je opravdová a potrvá věčně a že pětadvacetiletý věkový rozdíl bude stačit, aby Arthurovu touhu po mladších ženách Gabrielle uspokojila. Nestačil. Saše se ho podařilo poblouznit velice úspěšně. A jako mnoho mladých žen jejího druhu hned po svatbě otěhotněla, a možná už dokonce před ní. Jejich chlapečkovi teď byly tři měsíce a Saša se tak pojistila do budoucna, zatímco Gabriellina budoucnost se poprvé za dvacet čtyři let zdála nejistá. Pravda, ve svém oboru dosáhla mimořádných úspěchů, i když v bouřlivém období rozvodového řízení pracovala po telefonu a snažila se neobjevovat na veřejnosti. Starší dcera se po dokončení univerzity nedávno přestěhovala do Los Angeles a mladší si ještě užívala studentského života na Georgetownské univerzitě ve Washingtonu. Narození Arthurova a Sašina syna obě děvčata pořádně namíchlo. Ani Gabrielle se z toho ještě úplně nevzpamatovala, i když ji to vlastně nepřekvapilo vzhledem k tomu, co byla Saša zač: zlatokopka nejhrubšího ražení a zatraceně dobrá, skutečná profesionálka. Celá záležitost byla neskutečně ponižující.

Gabrielle nezáleželo na tom, že Arthur přede všemi vypadal jako hlupák, nicméně když viděla, že mezi jeho vrstevníky jsou i tací, kteří mu závidí, uvědomila si, že to nikdy nebyli skuteční přátelé. Jako odložená žena upadla v zapomnění a byla jen ráda, že se toho nedožili rodiče. Od narození ji zahrnovali láskou, neboť byla jejich jediné dítě, navíc se jim narodila jako překvapení až v jejich pokročilém věku. Kdyby se museli dívat na to, jak ji Arthur odvrhl, zlomilo by jim to srdce stejně jako Gabrielle i jejím dcerám. Dovedla si představit, jak by její otec nad Arthurovou zradou běsnil, ale to jí bylo malou útěchou. Cítila se nežádoucí, stará a zranitelná. Uměla své pocity dobře skrýt a vůči klientům zachovávala naprostou profesionalitu. I před dcerami se snažila nedat najevo, jak moc to bolí. O samotě proplakala mnoho měsíců. Cítila se otupělá a neviděla před sebou budoucnost. Když požádala o rozvod, viděla sama sebe jako ženu středního věku a necítila naprosto žádnou touhu začít nový život. Trvalo jí dva roky, než se znovu postavila na nohy. Od rozvodu se ve společnosti vůbec neobjevovala. Přestala cestovat, s výjimkou opravdu důležitých uměleckých veletrhů, a to jen když musela kvůli schůzkám s klienty. O Arthurovi, jeho nové ženě a dítěti nikdy nepromluvila ani slovo a nikdo se ani neodvážil na toto téma zavést řeč. Terapie u dobrého psychiatra, několikaměsíční medikace, čas, láska k dcerám a zaujetí pro práci, to všechno jí nakonec pomohlo nějak se z toho dostat. Gabrielle podědila po matce smysl pro eleganci a po otci vášeň pro umění. I tyto předpoklady jí pomohly přežít. Cesta do Paříže byla v podstatě spontánní nápad. Rozhodla se, že se pojede podívat na zářijové bienále starožitného nábytku a výtvarného umění a při té příležitosti navštívit aukci v Sotheby’s. Načasování této cesty se shodou okolností dokonale shodovalo s novým otevřením hotelu, který si s Arthurem oblíbili. Zajímalo ji, jak to tam bude po letech vypadat, i když se trochu bála, že na ni budou čekat duchové minulosti. Ale nedokázala odolat nutkání požádat o apartmá, kde se vždy ubytovávali s Arthurem. Snad to nebude chyba, říkala si. Jen aby na bienále nepřijel i Arthur se Sašou, bála se trochu, ale nebylo to pravděpodobné. Saša neměla tak sofistikovaný vkus, a jak Gabrielle věděla, dávala přednost modernímu umění. Arthur pro ni nakupoval nehorázně drahá avantgardní umělecká díla a utrácel za to celé jmění.

Poprvé po letech letěla komerční linkou, protože soukromý letoun si ponechal Arthur. Ani o něj nestála. Cestovala v nenápadném oblečení – k černým džínům si vzala černý svetr a kožešinovou bundičku, na nohou měla jednoduché střevíce a k tomu velkou černou kabelku Hermès Birkin, kterou si vždycky brávala na cesty. Byla štíhlá a vysoká, měla překrásnou tvář a smetanovou pleť, tmavé vlasy utažené do přísného ohonu a velké zelené oči. Nestála o pozornost a navzdory své neobyčejné kráse raději splynula s davem. Ale jakmile jste ji zahlédli, nemohli jste si nepovšimnout aristokratického držení těla, klidné elegance a přirozené noblesy vůbec. Gabrielle nikdy netoužila po pozornosti a v tomto období ještě méně. Byly doby, krátce po sňatku s Arthurem, kdy mu dovolila, aby se s ní chlubil jako s krásnou panenkou, ale nebylo jí to nijak příjemné a během let si vypěstovala osobitý elegantní styl. On teď měl novou panenku, po jaké vždycky toužil, dívku, kterou mohl oblékat a ukazovat. Nevnímal její primitivní jednoduchost, hlavně že se mohl pochlubit jejím mládím, zatímco ona z něj systematicky ždímala, co se dalo. Gabrielle něco takového nikdy nedělala. Milovala ho, měla vlastní peníze z dědictví a o jeho majetek jí nikdy nešlo. Nový Arthurův vztah byl ovšem diametrálně odlišný. Gabrielle měla svou důstojnost a grácii, na rozdíl od tuctové a vypočítavé Sašy, která ovšem byla velmi sexy.

Hned jak vystoupila z letadla, přivítal ji zaměstnanec pozemního personálu z Air France, pomohl jí s vyzvednutím zavazadel a pak ji dovedl k řidiči nenápadného černého mercedesu, který pro ni poslali z hotelu. Arthur koupil Saše stříbrný vůz bentley a sám jezdil v lamborghini. Potrpěl si na luxus, který si mohl díky úspěšnému podnikání dovolit, a stejně tak i Saša. Gabrielle na tom tak nezáleželo, nicméně dopřála si cestu první třídou, aby si užila pohodlí. Zatáhla závěs, aby měla soukromí, a skoro celou cestu prospala, dokonce vynechala večeři. Vždycky byla štíhlá, podle módních měřítek, i když v poslední době byla vyloženě hubená. Měla za sebou dva a půl roku těžkostí a teď se těšila, že znovu bude bydlet v oblíbeném hotelu, jako by se tím mohlo všechno vyřešit a jako by mohla vrátit zpátky čas. Věděla ovšem, že to není možné, a v duchu se ujišťovala, že takto je to snad lepší, když se ukázalo, jaký Artur je. Nejhorší ze všeho bylo zklamání, ale nepřála si, aby ji litovali, a proto se vůbec nestýkala se známými z dřívějška a z doby manželství. Nechtěla hanit muže, kterého kdysi milovala, ani ho oplakávat nebo se litovat.

Věděla, že i bez něho může žít hezký život, a neustále si to připomínala. Dokázala si rozumově vysvětlit, že všechno bude zase v pořádku, ale bolest v srdci přetrvávala. Cesta do Paříže měla být znamením, že může znovu začít žít, že dokáže najít odvahu vrátit se na důvěrně známé místo bez něho. Nebyla si jistá, jestli si neukousla příliš velké sousto, ale kdyby se ukázalo, že je to nad její síly, vždycky se může vrátit domů nebo se přestěhovat do Ritzu.

Zatímco se taxík blížil k Paříži, Gabrielle necítila žádnou nervozitu, naopak, připadala si odvážná a byla ráda, že tuto cestu podnikla. Paříž milovala a kvůli Arthurovi se jí přece nevzdá. On to město nevlastní, ani Saša ne. Teď mají jeden druhého a s tím si snad vystačí.

Hotel Louis XVI si ponechal většinu původních zaměstnanců, kteří po celou dobu, kdy byl hotel zavřený, pobírali částečný plat. Propustili jen ty, již zde předtím nepracovali dlouho. Někteří z dlouhodobých zaměstnanců dokonce dostávali plný plat a při novém uvedení do provozu okamžitě nastoupili do práce. Nebylo divu, že starý vrátný Gabrielle hned poznal a na přivítanou uctivě smekl čapku a srdečně se usmíval. Převzal od řidiče zavazadla a Gabrielle otáčecími dveřmi vešla do haly a zamířila k recepci.

Okamžitě si všimla, že hotel se změnil jen velice málo. Zařízení i výzdoba vypadaly stejně jako dřív a zůstaly na svých místech. Nové koberce měly identický vzor jako ty staré, jen tu a tam zahlédla nový kus lesklého mramoru a vitríny se šperky působily moderněji.

Červené uniformy hotelových poslíčků jí připadaly úplně stejné jako celé ty desítky let, jenom byly nové, tak jako čerstvé tváře chlapců, z nichž mnozí byli tak mladí, že se ještě ani neholili. A nová byla i celá řada tváří za recepčním pultem. Nikoho z nich nepoznávala, což ji poněkud překvapilo. Čekala, že se setká s někým ze staré gardy, i když věděla, že monsieur Lavalle umřel a jeho asistentka i vrchní pokojská odešly do důchodu. Teď před sebou viděla nervózně se tvářícího plešatícího muže, jemuž mohlo být něco přes čtyřicet a který vypadal dost rozrušeně. Uvedla své jméno a on se jí představil jako Olivier Bateau, nový ředitel hotelu. Uctivě ji přivítal, i když její oblečení na něj neudělalo velký dojem. U hotelových hostů byl zvyklý na mnohem větší přepych a okázalé chování, a tak Gabrielle hned předal do péče své asistentky Yvonne Phillippeové a přikázal jí, aby Gabrielle doprovodila do pokoje. Tohle byla pro Gabrielle první velká změna, neboť když sem jezdívali s Arthurem, do apartmá je vždy uváděl osobně ředitel Louis Lavalle. Ale řekla si, že je to možná proto, že už není provdaná za Arthura, a přisuzovala to spíš tomu než čemukoliv jinému.

Po nočním letu byla Gabrielle unavená. Yvonne se chovala klidně a uctivě, když kráčely hotelovou halou, tak důvěrně známou. Cestou si Gabrielle všímala drobných změn, ale to hlavní se nezměnilo. Při rekonstrukci se snažili zachovat původní podobu, což se povedlo, a hotel vypadal skoro stejně, jak ho všichni měli rádi. Výtah teď byl samý mramor a zrcadla a nepůsobil tak starosvětsky, ale moderně a efektivně, i když ho i nadále ovládala obsluha v livreji, ačkoliv to nebylo potřeba. Yvonne teď vysvětlovala, jaké nové technické prvky pokoje obsahují, a potichu dodala, že „na několika detailech se ještě pracuje“, především pokud jde o internet a telefonní spojení, nicméně během pár dnů už by mělo všechno fungovat.

Gabrielle měla v plánu zůstat jeden týden a teď se zatajeným dechem čekala, až Yvonne pomocí čipové karty odemkne pokoj. Dveře se jako kouzlem otevřely a na první pohled vše vypadalo stejně. Gabrielle zaregistrovala, že veškeré textilie jsou nové, ale nábytek a celkové ladění pokoje v blankytných odstínech zůstaly nezměněny. Všude samý satén a brokát. Nové nádherné závěsy vypadaly ještě lépe než ty staré. Rovněž perský koberec vyměnili za nový, ovšem působil stejně příjemně jako předchozí. Při bližším ohledání se zde našlo pár nových kusů nábytku, všechno starožitné kousky, a nový zrcadlový minibar. Na svém místě byl i krb s dekorativní římsou z bílého mramoru, který s Arthurem tak milovali. K apartmá přináležely dvě luxusní koupelny a samostatná toaleta s moderním zařízením, přesto zachovávající starobylý vzhled. Yvonne Gabrielle vysvětlila, jak všechny ty moderní vymoženosti fungují a jak se ovládají pomocí tabletu, jako třeba zatahování závěsů.

Rekonstrukce to byla opravdu zdařilá, musela Gabrielle uznat. Sama si nechala zrenovovat byt. Dokonce uvažovala o vylepšení vlastního těla, a když ji tehdy Arthur opustil, chtěla podstoupit lifting obličeje. Naštěstí jí ten nápad plastický chirurg rozmluvil a přesvědčil ji, že nic takového nepotřebuje. Místo toho doporučil drobné úpravy, pár injekcí, výplně a speciální ošetření pomocí elektrických impulsů, aby se navrátil její mladistvý vzhled. Výsledky byly nad očekávání dobré. Tvář se jí nezměnila tak moc, jako kdyby podstoupila operativní zákrok. Změny byly takřka neznatelné, dodávaly jí odpočatý a zdravý vzhled a podtrhovaly půvabné rysy. Nenápadným způsobem zkrásněla a jako by o deset let omládla. Usmála se při pomyšlení, že stejně jako hotel i ona prodělala omlazovací kúru a nebylo zapotřebí žádných invazivních a destruktivních zákroků. Dcery si dokonce toho, že podstoupila jisté úpravy, všimly až po několika měsících. Gabrielle se těžko smiřovala s tím, že Arthurova nová manželka je o devatenáct let mladší než ona; připadala si tak stará, že se rozhodla s tím něco provést. Nakonec byla ráda, že to udělala. Byl to první krok k tomu, aby začala vést sama nový život. A druhým krokem byla cesta do Paříže.