Julia Quinn

WHAT HAPPENS IN LONDON

Copyright © 2009 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved.

Translation © 2011, 2026 by Alexandra Fraisová

Cover images © Arcangel Images, Shutterstock (background)

Series style designed by Siobhan Hooper – LBBG

ISBN 978-80-249-5901-6

Pro Glorii, Stana, Katii, Rafu a Matta.

Nemám tchyni a tchána,

já mám jenom rodinu.

A také pro Paula,

přestože má snad všechny dominantní geny.

Autorka děkuje

Mitchi Mitchellovi, Borisi Skyarovi,

Molly Skyarové a Sarah Wigglesworthové

za jejich odborné znalosti

všeho ruského.

Řeči:

Zabil sir Harry Valentine svou snoubenku?

Tajemství:

Může být lady Olivia Bevelstokeová

ruskou špionkou?

Záhada:

Proč pálí v krbu tolik papírů?

Klípek:

Vezme si prince?

Skandál:

Vůbec žádný.

Protože vše, co se děje v Londýně,

v Londýně také zůstane.

Prolog

Ve dvanácti letech vynikal Harry Valentine znalostmi dvou věcí, které ho odlišovaly od ostatních chlapců jeho třídy v Anglii na počátku devatenáctého století.

První byla naprostá a absolutně plynulá znalost ruského a francouzského jazyka. Tento jeho talent nebyl obestřen žádnou záhadou; babička, Olga Petrovna Obolenská Dellová, začala u Valentineů bydlet jen čtyři měsíce poté, co se Harry narodil.

Olga angličtinu nesnášela. Dle jejího (často vyjadřovaného) soudu neexistuje na světě nic, co by se nedalo vyjádřit rusky nebo francouzsky.

Nikdy nedokázala uspokojivě vysvětlit, proč se tedy provdala za Angličana.

„Nejspíš proto, že se to musí vysvětlovat anglicky,“ poznamenávala tiše Harryho sestra Anne.

Harry jen krčil rameny a usmíval se (jako každý správný bratr), když ji za to vytahali za uši. Grandm`ere možná angličtinou pohrdala, ale rozuměla jí dokonale a sluch měla citlivější než lovecký pes. Zamumlat cokoli – a v jakémkoli jazyce – byl špatný nápad, jestliže se zrovna nacházela v jejich učebně. Mumlat v angličtině bylo neuvěřitelně hloupé. Angličtina totiž naznačovala, že francouzština či ruština nejsou pro daný slovní výkon adekvátní…

Upřímně řečeno, Harry byl překvapený, že Anne nedostala rovnou vařečkou přes zadek.

Ale Anne nesnášela ruštinu stejně ohnivě, jako babička pohrdala angličtinou. Je to moc namáhavé, stěžovala si, a francouzština byla až nemožně složitá. Anne bylo pět, když babička přišla, a angličtinu už měla natolik rozvinutou, že jiný jazyk se na stejnou úroveň dostat nestačil.

Harry naopak spokojeně reagoval v jakémkoli jazyce, v němž se na něj obraceli. Angličtina sloužila pro každodenní záležitosti, francouzština znamenala eleganci a ruština se stala jazykem dramat a vzrušení. Rusko bylo rozlehlé. Studené. A především veliké.

Petr Veliký, Kateřina Veliká – Harry příběhy o nich hltal.

„Ále!“ odfrkla si Olga nejednou, když se učitel snažil Harrymu vštěpovat anglické dějiny. „Kdo má být ten Ethelred Nepřipravený? Nepřipravený? Jaká země dovolí svému vládci, aby byl nepřipravený?“

„Královna Alžběta byla veliká,“ namítl Harry.

To na Olgu dojem neudělalo. „A říká se jí Alžběta Veliká? Nebo Veliká královna? To ne. Říkají jí Panenská královna, jako by se snad mohla pyšnit něčím takovým.“

Učiteli zrudly uši, což Harrymu připadalo zvláštní.

„Ona,“ pokračovala Olga co nejledověji, „žádná veliká královna nebyla. Vždyť ani nedala své zemi pořádného dědice.“

„Většina učenců z oboru historie se shoduje, že bylo od královny moudré, když se vyhýbala sňatku,“ prohlásil učitel. „Potřebovala vzbuzovat dojem, že není pod ničím vlivem, a…“

Nedořekl. Harryho to neudivilo. Babička na něj upřela pronikavý, takřka orlí zrak. Harry neznal nikoho, kdo by pod takovým pohledem dokázal mluvit dál.

„Jste hloupý malý mužík,“ pronesla a otočila se k němu zády. Druhý den ho vyhodila a učila Harryho sama, dokud mu nenašli nového učitele.

Olga neměla tak docela právo najímat a vyhazovat učitele dětí rodiny Valentineů. Ty byly celkem tři. (Malý Edward přibyl do dětského pokojíku v době, kdy bylo Harrymu sedm.) Ale nikdo jiný se do toho nezapojil. Harryho matka, Katarina Dellová Valentineová, se se svou matkou nikdy nedohadovala, a jeho otec… inu…

Tato záležitost měla mnoho společného s druhou neobvyklou znalostí, jíž dvanáctiletý mozek Harryho Valentinea vynikal.

Harryho otec, sir Lionel Valentine, byl opilec.

Tohle se vědělo. Všichni tušili, že sir Lionel pije víc, než by měl. Nijak se to netajilo. Sir Lionel klopýtal a zakopával (slovy i kroky), smál se, když všichni ostatní zůstávali zticha, a bohužel pro dvě služebné (a dva koberce ve studovně sira Lionela) z alkoholu z jistého důvodu netloustl.

Harry se tak stal mistrem v úklidu zvratků.

Začalo to, když mu bylo deset let. Nejspíš by tam ten sajrajt nechal být, jenomže se zrovna snažil z otce vymámit nějaké kapesné a udělal tu chybu, že přišel příliš pozdě večer. Sir Lionel už stačil zkonzumovat svou odpolední brandy, předvečerní skleničku, víno k večeři, portské okamžitě po jídle a nyní se vrátil ke svému oblíbenci, výše zmíněné brandy, kterou mu pašovali z Francie. Harry si byl naprosto jistý, že se vyjádřil v celých (anglických) větách, když žádal o finance, ale otec na něj jenom zíral, několikrát zamrkal, jako by vůbec nerozuměl, co mu syn povídá, a pak se Harrymu vyzvracel na boty.

Harry tomu tedy uniknout skutečně nemohl.

A pak už nějak nebylo cesty zpátky. Po týdnu se to opakovalo, ačkoli zásah nešel přímo na jeho boty. Potom to přišlo zase za měsíc. Jakékoli jiné dítě by ve svých dvanácti letech dávno přestalo počítat, kolikrát po otci uklízelo, ale Harry si odjakživa zakládal na preciznosti, a jakmile s počítáním začal, nemohl už přestat.

Většina lidí by to nejspíš vzdala někdy u sedmé příhody. Harry z rozsáhlého studia logiky a aritmetiky věděl, že toto je nejvyšší počet, jaký si většina lidí dokáže vizuálně představit. Dejte na stránku sedm teček a většina lidí na ni mrkne a prohlásí: „Sedm.“ Přidejte osmou tečku a téměř každý bude najednou ztracen.

Harry to zvládal do jedenadvaceti.

Nebylo proto překvapivé, že po patnácti úklidech věděl naprosto přesně, kolikrát otce přistihl, jak vrávorá chodbou, nebo ho našel padlého na podlaze anebo byl svědkem jeho (nepřesného) míření na nočník. Jakmile dosáhl dvacítky, stala se z toho téměř akademická záležitost, to už počítat musel.

Musel to brát akademicky. Kdyby to akademicky nebral, bylo by to něco jiného, a to by mohl třeba usínat s pláčem, místo toho, aby jen zíral do stropu a říkal si: „Čtyřicet šest, ale rozptyl to mělo o dost menší než minulé úterý. Nejspíš toho k večeři moc nesnědl.“

Harryho matka se už dávno rozhodla danou situaci zcela ignorovat. Nejčastěji jste ji našli v zahradě, kde se starala o exotické variety růží, které si její matka před dávnými lety přivezla z Ruska. Anne mu sdělila, že se hodlá vdát a „utéct z tohohle pekla“, jakmile jí bude sedmnáct. Což shodou okolností udělala. Byl to důkaz její odhodlanosti, jelikož ani jeden z jejích rodičů se nikterak nesnažil jí sňatek domluvit. Edward, nejmladší, se naučil přizpůsobit, stejně jako Harry. Otec byl po čtvrté hodině odpolední nepoužitelný, přestože se na první pohled zdál při smyslech (a to se obvykle zdával někdy až do večeře, kdy se mu všechno definitivně vymklo z rukou).

Všichni sloužící to také věděli. Nebyly jich tu žádné zástupy; Valentineové si sice vedli dobře, měli úhledný dům v Sussexu a stovku ročně, kterou dál získávali jako součást Katarinina věna. Ale to ještě neznamenalo nějaké závratné bohatství, proto měli sloužících celkem osm – komorníka, kuchařku, hospodyni, stájníka, dva sloužící, komornou a děvče do kuchyně. Většina se rozhodla u rodiny zůstat i přes občasné nepříjemné povinnosti, které na ně alkohol navalil. Sir Lionel byl sice opilec, ale nebyl to opilec zákeřný. Nebyl ani škrt, takže služebné se naučily nepořádek uklízet, když to sem tam znamenalo minci na přilepšenou, a pán si navíc dobře pamatoval, co prováděl, takže se styděl.

Harry si nebyl tak docela jistý, proč po otci dál uklízí, protože by to klidně mohl nechat na někom jiném. Možná nechtěl, aby sloužící věděli, jak často se to stává. Možná si potřeboval takto ošklivě připomínat, jak je alkohol zrádný. Otec jeho otce býval prý stejný. Je něco takového snad dědičné?

Nechtěl to zjišťovat.

Potom babička náhle zemřela. Nebylo to nic tak mírumilovného jako odchod ve spánku – Olga Petrovna Obolenská Dellová by se nikdy se zemí nerozloučila tak nedramaticky. Seděla u stolu v jídelně, chystala se ponořit lžíci do polévky, najednou se chytila za hruď, několikrát zalapala po dechu a zhroutila se. Později zazněly poznámky, že musela dopadat na stůl ještě se zbytky vědomí, jelikož se tváří úplně vyhnula polévce, přitom však dokázala nějak zavadit o lžíci, která vylétla a vyšplíchla horkou tekutinu směrem na sira Lionela, jenž měl už natolik zpomalené reflexy, že neuhnul.

Harry to neviděl na vlastní oči, ve dvanácti letech ještě neměl dovoleno večeřet s dospělými. Ale Anne to sledovala a bez dechu mu všechno vylíčila.

„A on si pak serval kravatu!“

„U stolu?“

„U stolu! Bylo vidět, jak je opařený!“ Anne zvedla ruku a odtáhla palec a ukazováček asi na dva a půl centimetru od sebe. „Takhle moc.“

„A babička?“

Anne poněkud vystřízlivěla. Ovšem jen maličko. „Myslím, že je mrtvá.“

Harry polkl a přikývl. „Byla hodně stará.“

„Nejmíň devadesát.“

„Devadesát jí asi nebylo.“

„Ale vypadala tak,“ zamumlala Anne.

Harry mlčel. Nebyl si jistý, jak vypadá devadesátiletá žena, ale babička měla určitě víc vrásek než kdokoli, koho znal.

„Ovšem to ještě není to nejzvláštnější,“ pokračovala Anne. Naklonila se kupředu. „Matka.“

Harry zamrkal. „Co udělala?“

„Nic. Vůbec nic.“

„Seděla vedle babičky?“

„Takhle to nemyslím. Seděla naproti, lehce stranou – moc daleko, aby jí mohla pomoct.“

„Takže…“

„Ale jenom tam seděla,“ skočila mu Anne do řeči. „Ani se nepohnula. Vůbec se nepokusila vstát.“

Harry se nad tím zamyslel. Musel smutně připustit, že ho to nepřekvapuje.

„Výraz se jí ani v nejmenším nezměnil. Prostě tam jenom seděla a tvářila se takhle.“ Anne nasadila naprosto bezvýrazný pohled a Harry musel připustit, že se to jejich matce velmi podobá.

„Něco ti řeknu,“ pokračovala Anne. „Kdyby se zhroutila do polívky ona, já bych se aspoň tvářila hodně překvapeně.“ Zavrtěla hlavou. „Jsou směšní, oni oba. Otec jenom pije a matka nedělá vůbec nic. Řeknu ti, že se nemůžu dočkat, až budu mít narozeniny. Je mi jedno, že máme mít smutek. Williama Forbushe si vezmu a ani jeden z nich s tím nic nenadělá.“

„Myslím, že s tím si nemusíš dělat starosti,“ řekl Harry. Matka nejspíš nebude mít na danou věc názor žádný a otec bude příliš opilý, aby si něčeho všímal.

„Hm, to máš asi pravdu.“ Anne pevně stiskla rty a žalostně se zamračila. Potom mu v nezvyklém projevu sourozenecké náklonnosti stiskla rameno. „Taky se odsud brzy dostaneš pryč, neboj.“

Harry přikývl. Už za pár krátkých týdnů se měl vrátit do školy.

Sice se cítil trochu provinile, že má odjet, přestože Anne s Edwardem tu mají zůstat, ale tento pocit brzy přemohla záplava úlevy, kterou zakusil, když odjížděl do školy poprvé.

Bylo příjemné být pryč. S veškerou úctou k babičce a jejím oblíbeným panovníkům to možná bylo dokonce bezvadné.

Harry zjistil, že studentský život je skutečně tak úžasný, jak doufal. Chodil na Hesslewhite, přijatelně přísnou akademii pro chlapce, jejichž rodinám chyběl vliv (nebo jako v Harryho případě zájem), aby své syny poslaly do Etonu nebo na Harrow.

Harry školu miloval. Zbožňoval ji. Miloval výuku, miloval sport, miloval, že může jít spát bez toho, že projde každý kout budovy, aby provedl večerní obhlídku, při které se modlí, aby otec odpadl dříve, než se znečistí. Ve škole chodil Harry rovnou ze společenské místnosti do své ložnice a užíval si každý poklidný krok této cesty.

Ale všechno dobré musí jednou skončit, a tak v devatenácti letech Harry složil závěrečné zkoušky se zbytkem své třídy, k němuž patřil i Sebastian Grey, jeho bratranec a nejbližší kamarád. Konal se obřad, jelikož většina chlapců chtěla tuto příležitost oslavit, ale Harry o tom „zapomněl“ své rodině říct.

„Kde je tvoje matka?“ zajímalo jeho tetu Annu. Její hlas nenesl ani stopu přízvuku, stejně jako u jeho matky, přestože Olga trvala na tom, aby v dětství mluvily jenom rusky. Anna se provdala lépe než Katarina, vzala si druhého syna jednoho hraběte. To ovšem propast mezi sestrami nezapříčinilo, koneckonců sir Lionel byl baronet, což znamenalo, že Katarina měla nárok na oslovení „lady“. Ale Anna měla styky a peníze, a možná ještě důležitější roli sehrála skutečnost, že měla – až do jeho smrti přede dvěma lety – manžela, který málokdy vypil víc než jednu sklenku vína u večeře.

Když tedy Harry zamumlal cosi o tom, že matka je příliš unavená, Anna věděla naprosto přesně, co tím synovec myslí – kdyby přijela matka, musel by tu být i jeho otec. A po tom, jak se sir Lionel grandiózně potácel v roce 1807 při slavnostním vítání žáků na Hesslewhite, Harry rozhodně netoužil otce na další školní akce zvát.

Sir Lionel pod vlivem alkoholu poněkud šišlal a Harry si nebyl jistý, že by snesl další jeho ušišlaný projev, pronášený navíc vestoje na židli.

Do naprostého ticha.

Harry se snažil otce stáhnout dolů a bylo by se mu to povedlo, kdyby se k jeho pokusům přidala i matka sedící vedle sira Lionela z druhé strany. Ona však zírala přímo před sebe, jako za takových okamžiků vždycky, a tvářila se, že nic neslyší. Což znamenalo, že Harry musel otce strhnout stranou, čímž ho vychýlil z rovnováhy. Sir Lionel se zapotácel a praštil se tváří o opěradlo židle před Harrym.

Jiného muže by to rozčílilo, nikoli však sira Lionela. Jen se pitomě usmíval, nazval Harryho svým „škvělým šynem“ a vyplivl zub.

Harry ten zub pořád měl. A nikdy už nedovolil, aby otec vstoupil na pozemek školy. I když to znamenalo, že byl jediným chlapcem, jehož rodiče na oslavě ukončení studia chyběli.

Teta trvala na tom, že ho doveze domů, Harry jí za to byl vděčný. Nebyl rád, když k nim přišla návštěva, ale teta Anna a Sebastian už o jeho otci věděli všechno – nebo aspoň většinu. Harry se s nimi nepodělil o těch sto dvacet šest tajemství, kdy po otci musel vytírat. Nebo o to, že od nedávna postrádají babiččin vzácný samovar, jehož smalt popraskal a odchlípl se od stříbrného těla, když sir Lionel přepadl přes židli a předvedl nečekaně ladný skok vzduchem (patrně se snažil chytit rovnováhu), než přistál břichem na servírovacím stole.

Toho rána přišli i o talíř vajec a smaženou slaninu.

Na druhé straně, psi se nikdy tak dobře nenažrali.

Hesslewhite vybrali, protože byl domu Valentineů tak blízko. Po pouhých devadesáti minutách v kočáře zatočili na příjezdovou cestu k domu a čekal je poslední úsek.

„Stromy mají letos rozhodně moc hezké olistění,“ poznamenala teta Anna. „Růže tvé matky také určitě vypadají výborně.“

Harry, duchem nepřítomný, přikývl, snažil se totiž odhadovat, kolik je hodin. Je ještě pozdní odpoledne, nebo už den pokročil do počátku večera? Kdyby se blížil večer, musel by je pozvat k večeři. Musí je pozvat tak či tak; teta Anna bude chtít svou sestru pozdravit. Ale v případě, že je teprve pozdní odpoledne, budou očekávat jenom čaj, což by znamenalo, že by odsud mohli odjet dřív, než spatří jeho otce.

S večeří by to bylo jiné. Sir Lionel vždycky trval na tom, že se večeří ve večerních šatech. Je to, jak říkával, známka pravého gentlemana. Bylo jedno, jak málo jich u večeře bylo (třeba jen sám sir Lionel, lady Valentineová a kterékoli z jejich dětí, které se zrovna nacházelo v domě; tak tomu bývalo v devadesáti devíti procentech času), rád si pokaždé hrál na hostitele. A to obvykle znamenalo hodně historek a bon mots, jenomže sir Lionel často zapomněl prostředek své historky a jeho „mots“ pak nebyla vůbec „bon“.

A to zase znamenalo hodně ztěžklého mlčení ze strany jeho rodiny, která většinu večeře strávila předstíráním, že si vůbec nevšimla, jak převrhl omáčník nebo po kolikáté se siru Lionelovi doplnila sklenice.

Znovu.

A znovu.

A pak samozřejmě nanovo.

Nikdo mu neřekl, že už to stačí. K čemu by to bylo? Sir Lionel věděl, že pije moc. Harry už dávno přestal počítat, kolikrát se k němu otec obrátil se vzlykem: „Já še omlouvám, já še tak štrašně omlouvám. Vím, že jšem na obtíž. Ty jši štrašně hodný šyn, Harry.“

Tím se nic neměnilo. Ať sira Lionela pohánělo k pití cokoli, bylo to silnější než jakákoli výčitka nebo lítost, která by ho snad donutila přestat. Sir Lionel míru své slabosti nijak nepopíral. Přesto byl zcela bezmocný a nedokázal s ní nic udělat.

Stejně jako Harry. Mohl by nanejvýš otce přivázat k posteli, ale na to ještě připravený nebyl. Místo toho nikdy nezval své přátele k sobě domů a vyhýbal se tomu, aby byl doma v době večeře. Teď mu skončila škola, a tak začal počítat dny, než odjede na univerzitu.

Napřed ovšem musel nějak přežít léto. Vyskočil z kočáru, když zastavili před hlavním vchodem, pak natáhl ruku, aby pomohl vystoupit tetě. Sebastian je následoval a všichni tři vešli do salonu, kde se Katarina skláněla nad vyšíváním.

„Anno!“ Vypadalo to, že se chystá vstát, ale neudělala to. „To je ale milé překvapení.“

Anna se sklonila, aby ji objala, potom se usadila naproti ní. „Napadlo mě, že Harryho přivezu ze školy.“

„Aha, ono už skončilo pololetí?“ zamumlala Katarina.

Harry se upjatě pousmál. Říkal si, že si tu její nevědomost zaslouží, jelikož jí opomněl sdělit, že škola už skončila. Ale neměla by koneckonců matka takové detaily hlídat sama?

„Sebastiane,“ otočila se Katarina ke svému synovci. „Ty jsi ale vyrostl.“

„To se stává,“ opáčil Sebastian a zkřivil rty ve svém obvyklém nesouměrném úsměvu.

„Božínku,“ pokračovala s úsměvem, „brzy budeš pro dámy nebezpečný.“

Harry málem protočil panenky. Sebastian už nyní stačil dobýt skoro všechna děvčata ve vesnici nedaleko Hesslewhite. Musela z něj vycházet jakási zvláštní vůně, protože ženy mu doslova padaly k nohám.

Bylo by to skandální, kdyby ovšem všechna ta děvčata mohla se Sebastianem tančit najednou. Harry byl tudíž ochotný postávat hned vedle něj, když opadl první nápor.

„Na to nebude mít čas,“ prohlásila Anna rázně. „Koupila jsem mu hodnost. Za měsíc odjíždí.“

„Ty vstoupíš do armády?“ otočila se Katarina k synovci s překvapením. „To je báječné.“

Sebastian pokrčil rameny.

„To jsi přece věděla, matko,“ řekl Harry. O Sebastianově budoucnosti se rozhodlo před několika měsíci. Teta Anna pořád opakovala, že syn potřebuje mužský vzor, když mu umřel otec. A jelikož Sebastian neměl velkou naději domoci se nějakého titulu nebo bohatství, vyplynulo z toho, že se pokusí ve světě prosadit sám.

Nikdo, dokonce ani jeho matka, která věřila, že svět se točí jenom kolem jejího Sebastiana, jedinkrát nenavrhl, že by to snad měl zkusit v církvi.

Sebastian nebyl nikterak nadšený z vyhlídky, že příštích asi deset let stráví bojem s Napoleonem, ale jak řekl Harrymu: Co jiného by měl dělat? Jeho strýc, hrabě z Newbury, ho nesnášel a dal jasně najevo, že Sebastian od něj žádné výhody, finanční ani jiné, očekávat nemůže.

„Třeba umře,“ napadlo Harryho s citlivostí a taktem devatenáctiletého hocha.

Ovšem urazit Sebastiana bylo takřka nemožné, zvlášť když šlo o jeho strýce. Nebo o jediného syna jeho strýce, dědice Newbury. „Bratranec je ještě horší,“ odpověděl na to Sebastian. „V Londýně se mě snažil propíchnout.“

Harrymu v šoku vystřelilo obočí vzhůru. Jedna věc je člena rodiny nesnášet, ale druhá ho znemožňovat veřejně. „Co jsi provedl?“

Sebastianovi se rty rozehrály úsměvem. „Svedl jsem holku, co si chtěl vzít.“

Harry se na něj zadíval s výrazem, který říkal, že mu ani na vteřinu neuvěřil.

„No dobře,“ připustil Sebastian. „Ale svedl jsem v hospodě holku, po které pokukoval.“

„A ta holka, co si ji chtěl vzít?“

„Si ho vzít už nechce,“ dořekl Sebastian.

„Propána, Sebe, co jsi provedl?“

„Nic, co by se nedalo odestát. Ani já nejsem takový blázen, abych si zahrával s dcerou hraběte. Jenom jsem… ji donutil podívat se i jiným směrem, to je celé.“

Jak ovšem upozornila jeho matka, Sebastian nebude mít už moc příležitostí k milostným výbojům, když ho čeká život v armádě. Harry se snažil na toto loučení nemyslet; Seb byl jediný člověk na světě, kterému naprosto a absolutně důvěřoval.

Dávalo to smysl. Sebastian nebyl žádný hlupák – vlastně docela naopak –, ale pro akademický život se nehodil. Armáda pro něj byla mnohem lepší volba. Přesto se Harry, usazený v salonu v příliš malé egyptské židličce, neubránil sebelítosti. A sobeckosti. Byl by radši, kdyby šel Sebastian s ním na univerzitu, přestože to pro Seba nejlepší volba není.

„Jakou barvu uniformy budeš nosit?“ zajímalo Katarinu.

„Tmavě modrou, mám takový dojem,“ odpověděl Sebastian zdvořile.

„V modré ti to ohromně sluší. Nemyslíš, Anno?“

Anna přikývla a Katarina dodala: „Stejně jako tobě, Harry. Možná bychom ti rovněž měli koupit nějakou tu hodnost.“

Harry překvapeně zamrkal. O armádě nepadlo při debatách o jeho budoucnosti jediné slovo. Byl nejstarší syn, měl zdědit sídlo, baronský titul a peníze, které otec nestačí do své smrti propít. Neměli by ho odsouvat stranou.

A krom toho, byl jedním z mála studentů Hesslewhite, který opravdu rád studoval. Přezdívali mu „profesor“ a jemu to nevadilo. Co to jeho matku napadlo? Copak ho vůbec nezná? Naznačuje, že má vstoupit do armády, aby si vylepšil svůj módní vkus, nebo co?

„Ech, Harry by vojákem být nemohl,“ vstoupil do toho Sebastian potměšile. „Netrefí se do terče ani zblízka.“

„To není pravda,“ odsekl Harry. „Nejsem tak dobrý jako tenhle,“ trhl hlavou k Sebovi, „ale jsem lepší než kdokoli jiný.“

„Ty tedy dobře střílíš, Sebastiane?“ zajímalo Katarinu.

„Nejlíp.“

„Taky je mimořádně skromný,“ zamumlal Harry. Ale byla to pravda. Sebastian střílel pozoruhodně výtečně a armáda bude nadšená, že ho získala, pokud mu ovšem dokážou zabránit v tom, aby svedl celé Portugalsko.

Nebo tedy půlku Portugalska. Tu ženskou.

„A proč nejdeš k vojsku i ty?“ zeptala se Katarina.

Harry se k matce otočil. Snažil se z její tváře vyčíst, co si myslí, pochopit ji. Tvářila se k zbláznění bezvýrazně, jako by z ní léta pozvolna smývala vše, čím byl její charakter obdařen a co jí dovolovalo něco cítit. Jeho matka neměla názor. Dovolovala životu, aby kolem ní plynul, a činila tak nehybně a bez zjevného zájmu.

„Myslím, že by se ti v armádě líbilo,“ řekla tiše a Harryho napadlo: Řekla někdy něco takového? Vyjádřila vůbec někdy názor na jeho budoucnost a jeho život?

Nebo jenom čekala na ten správný okamžik?

Usmívala se tak, jak to dělávala vždycky – tiše si u toho povzdechla, jako by ji to příliš namáhalo. „V modré by ti to náramně slušelo.“ Pak se otočila k Anně. „Nemyslíš?“

Harry otevřel ústa, aby řekl – zkrátka cokoli, jakmile něco vymyslí. Vstup do armády v plánu neměl. Měl jít na univerzitu. Získal místo v Pembroke College v Oxfordu. Říkal si, že by mohl studovat ruštinu. Ten jazyk od babiččiny smrti nepoužíval. Jeho matka rusky mluvila, jenomže málokdy dokázala dokončit větu i v angličtině, natožpak v ruštině.

Sakra, babička mu vážně chyběla. Neměla vždycky pravdu a nebyla vždycky milá, ale byla zábavná. A měla ho ráda.

Co by pro něj chtěla ona? Harry si nebyl jistý. Určitě by souhlasila s tím, že má Harry jít na univerzitu, pokud by to znamenalo, že bude trávit dny ponořený v ruské literatuře. Ale také si mimořádně cenila vojska a otevřeně se vysmívala Harryho otci, že nikdy své zemi nesloužil.

Ona se samozřejmě Harryho otci otevřeně vysmívala kvůli spoustě věcí.

„Měl bys o tom pouvažovat, Harry,“ řekla Anna. „Jsem si jistá, že Sebastian by byl za tvou společnost vděčný.“

Harry po Sebastianovi vrhl zoufalý pohled. Určitě chápe, jak to Harryho trápí. Co je to napadlo? Že by něco takového mohl rozhodnout jenom tak u svačiny? Že by si ukousl sušenku, zapřemýšlel a rozhodl, že tmavě modrá je pro uniformu vskutku nádherná barva?

Ale Sebastian jen nepatrně trhl ramenem, jak to měl ve zvyku. Co mám říct? Svět je holt bláznivý, říkalo to gesto.

Harryho matka zvedla šálek k ústům, ale nebylo poznat, zda se vůbec napila, protože hrníček se skoro nepohnul. Pak ho zase položila na podšálek a zavřela oči.

Bylo to jen mrknutí, nepatrně delší než normálně, ale Harry věděl, co to znamená. Zaslechla kroky. Vždycky je slyšela ze všech nejdřív. Možná to bylo léty cviku, kdy žila ve stejném domě, přestože v trochu jiném světě. Její schopnost tvářit se, že život vypadá jinak, než jak se vyvrbil, se vyvíjela ruku v ruce se schopností předvídat, kde se její manžel v daném okamžiku nachází.

Je mnohem snazší ignorovat toho, koho nevidíte.

„Anno!“ vykřikl sir Lionel, když se zjevil ve dveřích, o které se opřel. „Á, Sebastian. To je ale milé překvapení. Jak se vede, chlapče?“

„Velmi dobře, pane,“ odpověděl Sebastian.

Harry se díval, jak jeho otec vstupuje do místnosti. Bylo těžké rozpoznat, jak daleko už se dostal. Nekráčel nejistě, ale pažemi máchal přece jen víc, než by se Harrymu zamlouvalo.

„Rád tě vidím, Harry,“ prohlásil Lionel, poklepal syna po rameni a otočil se ke kredenci. „Takže škola už vám skončila?“

„Ano, pane,“ řekl Harry.

Sir Lionel si nalil něco do sklenice – Harry byl příliš daleko, aby to rozpoznal – a pak se s úšklebkem otočil k Sebastianovi. „Kolik že ti to je, Sebastiane?“ zeptal se.

„Devatenáct, pane.“

Stejně jako Harrymu. Byli jen měsíc od sebe. Vždycky byli stejně staří.

„Ty mu dáváš čaj, Katy?“ obrátil se sir Lionel k manželce. „Co tě to napadá? Už je to dospělý chlap.“

„Čaj je naprosto dostačující, otče,“ prohlásil Harry ostře.

Sir Lionel se k němu překvapeně otočil, skoro jako by zapomněl, že tu je také. „Harry, chlapče, velmi rád tě zase vidím.“

Harry stiskl rty pevněji. „Také tě rád vidím, otče.“

Sir Lionel se řádně napil. „Takže pololetí už skončilo?“

Harry přikývl a přidal své obvyklé: „Ano, pane.“

Sir Lionel se zamračil a znovu se napil. „Takže jste skončili. Nebo ne? Dostal jsem zprávu z Pembroke College o imatrikulaci.“ Znovu se zamračil, několikrát zamrkal, pokrčil rameny. „Netušil jsem, že ses tam hlásil.“ A pak dodal, jako by ho to sotva napadlo: „Dobrá práce.“

„Nejdu tam.“

Ta slova vylétla Harrymu z úst tak rychle, až ho to překvapilo. Co to říká? Samozřejmě že na Pembroke College jde. Tohle přece chtěl. Odjakživa chtěl studovat. Má rád knihy. Má rád čísla. Rád vysedává v knihovně, přestože venku svítí slunce a Sebastian ho tahá ven na ragby. (Sebastian vždycky vyhrál; v jižní Anglii moc často slunce nesvítí, takže když se objeví, musíte si ho užít. Nemluvě o tom, že Sebastian uměl být velmi přesvědčivý, v čemkoli.)

V Anglii by se nenašel chlapec, který by se pro studium na univerzitě hodil více. Přesto…

„Vstoupím do armády.“

Zase to z něj vylétlo, aniž vůbec přemýšlel. Sám se ptal, co to říká. Ptal se, proč to říká.

„Se Sebastianem?“ ujišťovala se teta Anna.

Harry přikývl. „Někdo se musí postarat, aby se nenechal zabít.“

Sebastian se na něj zamračil při té urážce, ale vývoj událostí ho přece jen potěšil natolik, že Harryho neokřikl. Ke své budoucnosti v armádě nepřistupoval s žádným pevným přesvědčením. Harry věděl, že přes všechno vychloubání se Sebastianovi uleví, když tam s sebou bude mít i bratrance.

„Do války jít nemůžeš,“ namítl sir Lionel. „Jsi můj dědic.“

Všichni v místnosti – všichni příbuzní – se k baronetovi otočili s rozličným stupněm údivu. Byla to dost možná jediná rozumná věta, kterou za dlouhé roky vyřkl.

„Máš Edwarda,“ vyhrkl Harry.

Sir Lionel se napil, zamrkal a pokrčil rameny. „No, to je pravda.“

Něco takového od něj Harry už čekal, přesto v hloubi duše cítil zklamání. A odpor.

A ublíženost.

„Připijme na Harryho!“ zahlaholil sir Lionel a pozvedl sklenici. Patrně si ani nevšiml, že se k němu nikdo nepřidal. „Je to v božích rukou, synu.“ Naklonil sklenici, ale teprve nyní si uvědomil, že si ji nedolil. „Zatraceně,“ zamumlal. „To je divné.“

Harry se v židli přímo hroutil. Zároveň ho ovšem začínaly svrbět nohy, jako by se chystaly někam vyrazit. Rozběhnout se.

„Kdy odjíždíš?“ zajímalo sira Lionela, který už byl spokojený, protože si dolil.

Harry se podíval na Sebastiana, který se ihned chopil slova. „Musím se hlásit příští týden.“

„V tom případě já také,“ řekl Harry otci. „Budu pochopitelně na koupi hodnosti potřebovat prostředky.“

„Samozřejmě,“ přitakal instinktivně sir Lionel, když slyšel v Harryho tónu rozhodnost. „Ano.“ Sklopil zrak k botám, potom se zadíval na manželku.

Ta se dívala z okna.

„Moc rád vás všechny zase vidím,“ pronesl sir Lionel. Dopil a vydal se zase ke dveřím. Zavrávoral jenom jednou.

Harry se za ním díval a cítil se od té scény podivně odcizený. Představoval si to samozřejmě už dřív. Nikoli vstup do armády, ale odchod z domova. Odjakživa předpokládal, že půjde na univerzitu, jak bylo zvykem, zabalí si věci do rodinného kočáru a odjede odsud. Ale v představách se opájel nejrůznějšími dramatickými scénami odchodu – bylo tam cokoli od divoké gestikulace po ledově chladné pohledy. K jeho oblíbeným představám patřilo rozbíjení lahví o stěnu. Těch drahých. Těch pašovaných z Francie. Bude jeho otec pořád podporovat Frantíky ilegálními obchody, když jim teď jeho syn bude čelit na bitevním poli?

Harry se zadíval na dveře, za nimiž otec zmizel. Nezáleželo na tom, nebo ano? Tady skončil.

Skončil. S tímhle místem, s touhle rodinou, se všemi těmi večery, kdy dopravoval otce do postele a ukládal ho pečlivě na bok, aby se nezadusil, kdyby znovu zvracel.

Skončil.

Hotovo.

Ale připadalo mu to tak prázdné a tiché. Jeho odchod se vyznačoval… nicotou.

Teprve po letech mu dojde, že byl okraden.

1. kapitola

„Prý zabil svou první ženu.“

To stačilo, aby si lady Olivia Bevelstokeová přestala míchat čaj. „Kdo?“ opáčila, jelikož ve skutečnosti neposlouchala.

„Sir Harry Valentine. Váš nový soused.“

Olivia se ostře podívala po Anne Buxtonové a následně i Mary Cadoganové, která souhlasně pokyvovala. „To je snad vtip?“ prohlásila, ačkoli věděla velmi dobře, že Anne by o něčem takovém nikdy nežertovala. Z klepů přímo žila.

„Ne, opravdu je to váš nový soused,“ vložila se do debaty Philomena Waincliffová.

Olivia se napila čaje. Především tak chtěla zakrýt výraz obličeje, který se zmítal mezi nepokrytým zoufáním a nevěřícností. „Chtěla jsem říct, že snad žertuje, když říká, že někoho zabil,“ vysvětlila s větší trpělivostí, než jí byla obvykle připisována.

„Aha.“ Philomena si vzala sušenku. „Pardon.“

„Určitě jsem slyšela, že zabil svou snoubenku,“ trvala na svém Anne.

„Jestli někoho zabil, byl by ve vězení,“ poznamenala Olivia.

„Ne, kdyby mu to nedokázali.“

Olivia se ohlédla doleva, kde za silnou kamennou zdí, třemi metry svěžího jarního vzduchu a další silnou zdí, tentokrát cihlovou, stál přesně na jih od jejího sídla dům, který si právě pronajal sir Harry Valentine.

Ostatní tři děvčata její pohled sledovala. Olivia si připadala hloupě, protože teď už všechny upíraly zrak na dokonale prázdné místo na stěně salonu. „Nikoho nezabil,“ pronesla rozhodně.

„Jak to můžeš vědět?“ opáčila Anne.

Mary přikývla.

„Prostě proto,“ řekla Olivia. „Nežil by v Mayfairu v domě vedle mě, kdyby někoho zabil.“

„Ale když mu to nedokázali,“ opakovala Anne.

Mary přikývla.

Philomena si vzala další sušenku.

Olivia nepatrně pohnula rty a doufala, že se koutky zvedly směrem vzhůru. Nebylo vhodné se mračit. Ve čtyři hodiny odpoledne. Ostatní děvčata tu byla na návštěvě hodinu, povídaly o tom i onom, klevetily (samozřejmě) a probíraly výběr šatů pro nadcházející tři společenské události. Setkávaly se takto často, asi jednou týdně, a Olivia měla jejich společnost ráda, přestože hovoru chyběla hloubka, jakou si užívala při debatách se svou nejbližší přítelkyní Mirandou, rozenou Cheeverovou a nyní Bevelstokeovou.

Ano, Miranda se provdala za Oliviina bratra. Což bylo dobře. Skvěle. Kamarádily se od narození a teď budou už nadosmrti sestry. Ale také to znamenalo, že Miranda už nebyla neprovdaná dáma a nemusela činit věci, jaké neprovdané dámy činit mají.

Věci činěné neprovdanými dámami

Sepsala lady Olivia Bevelstokeová,

neprovdaná dáma

Nosit pastelové barvy

(a být vděčná, vlastníte-li správný odstín pleti,

který k takovým barvám ladí).

Usmívat se a své názory si nechávat pro sebe

(jak jen dokážete).

Dělat, co vám nařídí rodiče.

Přijímat důsledky, když to neděláte.

Najít si manžela, který se nebude obtěžovat s tím, že by

vám říkal, co máte dělat.

Pro Olivii nebylo nic neobvyklého formulovat si takové epigrafické soupisy. Čímž by se možná vysvětlovalo, proč tak často neposlouchala, když poslouchat měla.

A snad i to, proč jednou či dvakrát pronesla něco, co si měla opravdu nechat raději pro sebe. Ačkoli je třeba spravedlivě uznat, že už to byly dva roky, co sira Roberta Kenta nazvala přerostlým hranostajem, a upřímně, tohle bylo pořád mnohem laskavější než další body, které si v duchu na jeho téma sestavila.

Ale přestaňme odbočovat. Miranda se nyní musela věnovat věcem, které dělaly dámy provdané a jejichž seznam by Olivia také ráda sestavila, jenomže nikdo (dokonce ani Miranda a Olivia jí to ještě stále neodpustila) jí nechtěl říct, co taková provdaná dáma činí, kromě toho, že už nemusí nosit pastelové barvy, nemusí být v jednom kuse doprovázena gardedámou a má v rozumných intervalech produkovat mimina.

Olivia si byla poměrně jistá, že s tím posledním bodem bude souviset ještě něco. Cosi, kvůli čemu její matka pokaždé vyskakovala až do stropu, když se jí na to ptala.

Ale zpátky k Mirandě. Vyprodukovala mimino – Oliviinu milovanou neteř Caroline, kvůli níž by se Olivia ochotně vrhla pod kopyta koní. A nyní se chystala vyprodukovat mimino další, což znamenalo, že se pravidelných odpoledních dýchánků účastnit nebude. Olivia ráda brebentila – a probírala módu a klípky –, a tak zjistila, že tráví čím dál víc času s Anne, Mary a Philomenou. Nikdy nebyly zlomyslné, často byly zábavné, ale velmi často hloupoučké.

Jako zrovna teď.

„A kdo to vůbec je?“ zajímalo Olivii.

„Kdo?“ opakovala Anne.

„No ti, kdo říkají, že můj nový soused zabil svou snoubenku.“

Anne se zarazila. Zadívala se na Mary. „Nevzpomínáš si na to?“

Mary zavrtěla hlavou. „Vlastně ne. Možná Sarah Forsythová, ne?“

„Ne,“ vložila se do toho Philomena a s přesvědčením zavrtěla hlavou. „Sarah to nebyla. Ta se vrátila z Bathu teprve přede dvěma dny. Že by Libby Lockwoodová?“

„Libby ne,“ namítla Anne. „To bych si pamatovala, kdybych to měla od ní.“

„O to mi právě jde,“ skočila jim do debaty Olivia. „Ani nevíte, kdo to říkal. Nikdo z vás to neví.“

„Rozhodně jsem si to nevymyslela,“ bránila se mírně Anne.

„Neříkám, že sis to vymyslela. To by mě ani nenapadlo.“ Což byla pravda. Anne opakovala téměř vše, co v její přítomnosti zaznělo, ale nikdy si nic nevymýšlela. Olivia se odmlčela, aby si srovnala myšlenky. „Myslíte, že tohle je takový ten klep, jaký si člověk touží ověřovat?“

Odpověděly jí tupé pohledy.

Olivia to zkusila jinak. „Už jenom přece pro vlastní bezpečí. Kdyby bylo něco takového pravda –“

„Takže si myslíš, že je to pravda?“ zeptala se Anne tónem, v němž zaznívala jistá triumfálnost.

„To ne.“ Proboha! „Nemyslím. Ale kdyby to pravda byla, pak bychom se s takovým člověkem přece rozhodně stýkat nechtěly.“

Tentokrát jí odpovědělo dlouhé ticho, které nakonec prolomila Philomena. „Matka mi už říkala, že se mu mám vyhýbat.“

„A právě proto,“ pokračovala Olivia, která měla dojem, jako by se prodírala hustým blátem, „bychom si napřed měly ověřit, jestli je to vůbec pravda. Protože jestli to pravda není –“

„Je moc hezký,“ vložila se do řeči Mary. A chvatně dodala: „No opravdu.“

Olivia zamrkala a snažila se pokračovat.

„Nikdy jsem ho neviděla,“ řekla Philomena.

„Nosí jenom černou,“ prohlásila Mary poměrně sebevědomě.

„Já ho viděla v tmavě modré,“ namítla Anne.

„Nosí jenom tmavé barvy,“ opravila se Mary a vrhla po Anne podrážděný pohled. „A jeho oči – ach, ty se do tebe přímo propalují.“

„Jakou mají barvu?“ zeptala se Olivia a už si představovala všelijaké zajímavé odstíny – červenou, žlutou, oranžovou…

„Modrou.“

„Šedou,“ řekla Anne.

„Modrošedou. Ale jsou hodně pronikavé.“

Anne přikývla, toto prohlášení neměla jak opravit.

„A jaké má vlasy?“ zajímalo Olivii. Tento detail určitě přehlédly.

„Tmavě hnědé,“ odpověděly obě dívky jednohlasně.

„Tak tmavé jako já?“ zeptala se Philomena a pohrávala si prsty s loknami.

„Tmavší,“ odpověděla Mary.

„Ale nejsou černé,“ dodala Anne. „Ne úplně.“

„Je vysoký,“ pokračovala Mary.

„To bývají vždycky,“ zamumlala Olivia.

„Ale ne zase tak moc,“ nedala se Mary. „Mně osobně se habáni nelíbí.“

„Určitě jsi ho musela vidět,“ dodala Anne k Olivii, „když bydlí hned vedle.“

„Nemyslím,“ zamumlala Olivia. „Ten dům si pronajal teprve od začátku měsíce a já přece byla týden v Macclesfieldu.“

„Kdy ses vrátila do Londýna?“ napadlo Anne.

„Před šesti dny,“ odvětila Olivia, ale hned se zase vrátila k původnímu tématu. „Ani jsem nevěděla, že nám tu bydlí svobodný mládenec.“ Čímž ovšem naznačila, jak si uvědomila, že vědět to, snažila by se o něm zjistit víc.

Což byla nejspíš pravda, ale přiznat to nemínila.

„Víte, co jsem slyšela?“ ozvala se najednou Philomena. „Prý ztřískal Juliana Prentice.“

„Cože?“ To se ozvaly všechny.

„A to říkáš až teď?“ dodala Anne nevěřícně.

Philomena mávla rukou. „Povídal mi to bratr. Jsou s Julianem velcí přátelé.“

„Co se stalo?“ chtěla vědět Mary.

„Tak to jsem zrovna tak úplně nepochopila,“ přiznala Philomena. „Robert se vyjadřoval poněkud nejasně.“

„Muži si nikdy nepamatují přesné detaily,“ poznamenala Olivia, když si vzpomněla na vlastního bratra, dvojče Winstona. Ten byl na klípky zcela nepoužitelný, absolutně.

Philomena přikývla. „Robert přišel domů a vypadal hrozně. Dost… é… neupraveně.“

Přikývly. Každá měla bratra.

„Ani se neudržel rovně na nohou,“ pokračovala Philomena. „A táhlo to z něj na sto honů.“ Mávla si rukou před nosem. „Pomohla jsem mu projít kolem salonu, aby ho máti neviděla.“

„Takže ti teď něco dluží,“ poznamenala Olivia, která nepřestávala uvažovat.

Philomena přikývla. „Někam si vyšli, dělali, co už tak muži dělávají, a Julian se poněkud, no…“

„Zlískal?“ navrhla Anne.

„To se mu stává často,“ přidala se Olivia.

„Ano. Což vysvětluje stav, v jakém se domů vrátil bratr.“ Philomena se odmlčela a zamračila se, jako by nad něčím přemýšlela – ale ten mráček stejně rychle zase odplynul a ona pokračovala. „Říkal, že Julian neprováděl nic neobvyklého. Pak tam byl najednou sir Harry a prakticky se ho snažil roztrhat na kousíčky.“

„Tekla krev?“ zajímalo Olivii.

„Olivie!“ pokárala ji Mary.

„To je nevhodná otázka.“

„Nevím, jestli tekla nějaká krev,“ odpověděla Philomena upjatě.

„To bych čekala,“ poznamenala Olivia, „když někoho trháte na kousíčky.“

Bez končetin bych se obešla velmi snadno,

v sestupném pořadí

Napsala Olivia Bevelstokeová

(momentálně se všemi končetinami neporušenými)

Ne, na to zapomeň. Pro jistotu zahýbala prsty ve střevíčkách.

„Má monokl,“ vyprávěla dál Philomena.

„Sir Harry?“ opáčila Anne.

„Julian Prentice. Sir Harry ho má možná taky. To nevím. Nikdy jsem ho neviděla.“

„Já ho viděla přede dvěma dny,“ řekla Mary. „A monokl neměl.“

„Vypadal nějak postiženě?“

„Kdepak. Byl hezký jako vždycky. Ovšem celý v černém. To je velmi zvláštní.“

„Celý?“ ujišťovala se Olivia.

„Povětšině. Měl bílou košili a vázanku. Ale stejně –“ Mary si prohrábla rukou vlasy, jako by takovou možnost ani nemohla připustit. „Vypadá to, jako by nosil smutek.“

„Možná nosí,“ chytila se toho okamžitě Anne. „Za tu snoubenku!“

„Za tu, co zabil?“ divila se Philomena.

„On nikoho nezabil!“ vykřikla Olivia.

„Jak to víš?“ opáčily ty tři jednohlasně.

Olivia by odpověděla, ale napadlo ji, že to přece neví. Nikdy toho muže nespatřila, nikdy o něm neslyšela jediné slovo, až do dnešního odpoledne. Přesto byl zdravý rozum určitě na její straně. Zabít snoubenku, to až příliš připomínalo gotické romány, jaké v jednom kuse četly Anne i Mary.

„Olivie?“ ozvala se některá z nich.

Zamrkala a uvědomila si, že se odmlčela nepatrně déle. „To nic,“ zavrtěla lehce hlavou, „jenom jsem se zamyslela.“

„Nad sirem Harrym,“ ušklíbla se Anne.

„Nedaly jste mi příležitost přemýšlet o čemkoli jiném,“ zamumlala Olivia.

„A o čem bys tedy radši přemýšlela?“ chtěla vědět Philomena.

Olivia otevřela ústa k odpovědi, ale potom si uvědomila, že netuší, co by měla říct. „O čemkoli,“ řekla proto nakonec, „skoro o čemkoli.“

Věděl, že má modrý župánek. A bohužel dost zahalující tvary.

„Pracuju.“

Table of Contents

Prolog

1. kapitola