Unite Me

Destroy Me © 2012 by Tahereh Mafi

Fracture Me © 2013 by Tahereh Mafi

Juliette’s Journal © 2014 by Tahereh Mafi

All rights reserved.

Translation © Pavla Kubešová, 2026

Cover art © 2014 by Colin Anderson

Cover art inspired by a photograph by Sharee Davenport

Cover design by Cara E. Petrus

ISBN 978-80-284-1338-5

Drahý čtenáři,

slova a věty jsou v této knize na určitých místech záměrně přeškrtnuty. Styl psaní je nevyzpytatelný jako hlavní hrdinka sama a slouží jako vizuální obraz
chaosu v Juliettině mysli. Opakování, hyperboly, posedlost čísly – nic z toho nejsou chyby. Jak se naše hlavní hrdinka vyvíjí, mění se i vyprávění. Postupně nachází svůj hlas a škrtance mizí, jazyk se zjemňuje, opakování se objevuje méně často a čísla se mění v číslovky. Tohle je bezesporu příběh o změně. Moc děkuju, že jste se rozhodli si ho přečíst.

JSEM ZNIČENÝ

PROLOG

Postřelili mě.

A jak se ukázalo, střelná rána je mnohem nepohodlnější, než jsem si uměl představit.

Mám ledovou a lepkavou kůži. Musím vyvinout obrovskou snahu, abych se vůbec nadechl. Mou pravou paží vystřeluje mučivá bolest a vůbec se nemůžu soustředit. Musím pevně zavřít oči, zatnout zuby a přinutit se dávat pozor.

Panuje tu neúnosný chaos.

Několik lidí křičí a mnoho dalších se mě dotýká, přestože bych si přál jejich ruce amputovat.

Neustále volají: „Pane!“, jako by pořád čekali, že jim budu dávat rozkazy, jako by netušili, co si bez mých pokynů počít. To poznání mě vyčerpává.

„Pane, slyšíte mě?“ Zase někdo huláká. Ale tenhle hlas nepatří mezi ty, které nemůžu vystát.

„Pane, prosím, slyšíte mě –“

„Postřelili mě, Delalieu,“ podaří se mi zakrákat. Rozlepím víčka a podívám se do jeho vodnatých očí. „Neohluchl jsem.“

Veškerý hluk najednou utichne. Vojáci zmlknou. Delalieu na mě pohlédne. Ustaraně.

Vzdychnu.

„Vezměte mě zpátky,“ požádám ho a nepatrně se přitom pohnu. Svět se nakloní a hned se zase vrátí zpátky. „Uvědomte zdravotníky a nechte mi připravit lůžko. Mezitím mi zvedněte paži a tlačte na ránu. Kulka mi zlomila nebo roztříštila kost, a tak budu nejspíš potřebovat operaci.“

Delalieu na to příliš dlouho nic neřekne.

„Jsem rád, že jste v pořádku, pane,“ promluví nakonec nervózním, roztřeseným hlasem. „Jsem vážně moc rád, že jste v pořádku.“

„To byl rozkaz, poručíku.“

„Samozřejmě,“ vyhrkne a kývne hlavou. „Jistě, pane. Co mám nařídit ostatním vojákům?“

„Najděte ji,“ prohlásím. Mluvit je pro mě stále namáhavější. Mělce se nadechuju a třesoucí se rukou si přejedu po čele. Moc dobře si uvědomuju, že se přehnaně potím.

„Ano, pane.“ Přiskočí, aby mi pomohl nahoru, ale já ho popadnu za paži.

„Ještě jedna věc.“

„Pane?“

„Kent,“ zasípu. „Postarejte se, aby ho nechali naživu.“

Delalieu vytřeští oči. „Vojín Adam Kent, pane?“

„Ano.“ Upřeně mu pohlédnu do očí. „Chci si to s ním vyřídit sám.“

JEDNA

Delalieu stojí u nohou mé postele s psací podložkou v ruce.

Dnes ráno je mojí druhou návštěvou. Nejdřív tu byli zdravotníci, kteří potvrdili, že operace proběhla bez problémů. Pověděli mi, že pokud zůstanu celý týden v posteli, nové léky, jež mi dali, urychlí hojení. Také mi sdělili, že bych měl být poměrně brzy fit natolik, abych se mohl vrátit ke svým denním povinnostem, ale že bych měl aspoň měsíc nosit paži v závěsu.

Opáčil jsem, že je to zajímavá teorie.

„Moje kalhoty, Delalieu.“ Posadím se a snažím se zvládnout žaludeční nevolnost, kterou vyvolávají nové léky. Moje pravá paže je pro mě v tuto chvíli v podstatě nepoužitelná.

Zvednu hlavu. Delalieu na mě bez mrknutí civí a na krku mu poskakuje ohryzek.

Potlačím povzdech.

„Co je?“ Opřu se levou paží o matraci a s námahou vstanu. Vyžádalo si to veškerou moji energii, takže se musím držet okraje postele, abych nespadl. Odmávnu Delalieua, jenž mi chce pomoct. Zavřu oči, abych překonal bolest a závrať. „Povězte mi, co se stalo,“ vyzvu ho. „Nemá smysl tajit špatné zprávy.“

Dvakrát se mu zlomí hlas, než vysloví: „Vojín Adam Kent uprchl, pane.“

Zableskne se mi v očích a za víčky mi zabliká oslňující bílé světlo. Zhluboka se nadechnu a zdravou rukou se pokusím prohrábnout si vlasy. Jsou husté a suché a něčím slepené, nejspíš hlínou smíchanou s mou krví. Mám nutkání udeřit svou zbývající pěstí do zdi.

Místo toho si ale dopřeju chvíli, abych se vzpamatoval.

Najednou si až příliš uvědomuju všechno, co se kolem mě děje, vůně a nepatrné zvuky a kroky kolem mých dveří. Nesnáším ty drsné bavlněné kalhoty, do kterých mě oblékli. Je mi nanic z toho, že nemám ponožky. Chci se osprchovat. Chci se převléct. Chci Adamu Kentovi prostřelit páteř.

„Informace,“ vyžaduju. Zamířím do koupelny a zachvěju se, když na kůži ucítím chladný vzduch. Nemám na sobě tričko. Snažím se uklidnit. „Povězte mi, že jste mi tu zprávu nepřinesl bez dalších informací.“

Moje mysl je jako skladiště pečlivě uspořádaných lidských emocí. Téměř vidím svůj mozek, jak pracuje, jak ukládá mé myšlenky a představy. To, co mi k ničemu není, vytěsním. Soustředím se jen na to, co je potřeba udělat: na základní prostředky k přežití a ohromné množství věcí, které musím během dne vyřídit.

„Samozřejmě,“ ozve se Delalieu. Strach v jeho hlase je mi trochu na obtíž, ale raději se jím nezabývám. „Ano, pane,“ opraví se, „domníváme se, že víme, kam mohl jít – a máme důvod věřit, že vojín Kent a ta – a ta dívka – no, vzhledem k tomu, že uprchl i vojín Kishimoto – máme důvod věřit, že jsou všichni spolu, pane.“

V mysli mi skřípou zásuvky, jež se usilovně snaží otevřít. Vzpomínky. Teorie. Šepot. Vjemy. Shodím je ze srázu.

„Jistěže máte.“ Zavrtím hlavou. Zalituji toho. Najednou mám pocit, že se neudržím na nohou, a na moment zavřu oči. „Nedávejte mi informace, které už jsem si sám odvodil,“ podaří se mi vyslovit. „Chci slyšet něco konkrétního. Dejte mi solidní stopu, poručíku, anebo přijďte, až budete nějakou mít.“

„Auto,“ vyhrkne. „Byla nahlášena krádež auta, pane, a my jsme jej dokázali vysledovat na neznámé místo, ale pak nám zmizelo z mapy. Jako by se vypařilo, pane.“

Vzhlédnu. Věnuju mu veškerou pozornost.

„Sledovali jsme stopy, které jsme viděli na radaru,“ vysvětlí mnohem klidněji, „a ty nás zavedly ke kusu odlehlé, pusté země. Tu oblast jsme prohledali, ale nic jsme nenašli.“

„Tak aspoň něco zajímavého.“ Promnu si zátylek a snažím se překonat slabost, již cítím hluboko v kostech. „Za hodinu se setkáme v místnosti L.“

„Ale pane,“ namítne s očima upřenýma na moji paži, „budete potřebovat pomoc – je třeba dodržet určitý postup – musíte se zotavit –“

„Můžete jít.“

Zaváhá.

Potom řekne: „Ano, pane.“

DVA

Zvládnu se vykoupat, aniž bych omdlel.

Víceméně jsem se jen otřel mokrou houbou, ale i tak se cítím mnohem lépe. Extrémně nesnáším nepořádek, který doslova uráží moje bytí. Pravidelně se sprchuju. Jím šest menších jídel denně. Každý den věnuju dvě hodiny tréninku a fyzickému cvičení. A nenávidím chodit naboso.

A teď tu stojím, nahý, hladový, unavený a bosý před svou skříní. Není to ideální.

Skříň jsem si rozdělil do několika oddílů. Košile, kravaty, kalhoty, saka a boty. Ponožky, rukavice, šály a kabáty. Všechno jsem uspořádal podle barev a jejich jednotlivých odstínů. Každý kus oblečení, který se ve skříni nachází, jsem pečlivě vybral a nechal ušít na míru mým tělesným proporcím. Dokud nejsem úplně oblečený, cítím se nesvůj. Jde o součást toho, kdo jsem a jak začínám každý svůj den.

Teď nemám nejmenší tušení, jak se sám obléct.

Když se natáhnu po malé modré lahvičce, kterou jsem dnes ráno dostal, třese se mi ruka. Položím si na jazyk dvě hranaté pilulky a nechám je rozpustit. Nevím přesně, jak účinkují. Vím jen, že pomáhají nahradit tu spoustu krve, již jsem ztratil. A tak se opřu o zeď, dokud se mi nevyjasní hlava a nestojím pevně na nohou.

Tohle je přece docela obyčejný úkol. Není to žádná těžká překážka.

Nejdřív si natáhnu ponožky. Je to jednoduché potěšení, které ovšem vyžaduje víc úsilí než zastřelení člověka. Na moment se zamyslím nad tím, co asi zdravotníci udělali s mým oblečením. S oblečením, opravím se, jenom s oblečením. Soustředím se jen na to, co jsem měl toho dne na sobě. Na nic jiného. Na žádné jiné podrobnosti.

Boty. Ponožky. Kalhoty. Svetr. Vojenský kabát s mnoha knoflíky. S knoflíky, které odtrhla.

Je to jen drobná vzpomínka, ale stačí, aby mě pořádně bodla.

Snažím se na to nemyslet, ale ta vzpomínka se mě drží jako klíště, a čím víc na ni chci zapomenout, tím víc se zvětšuje do příšery, která už se nedá nikam uklidit. Dokud neucítím, jak mi po kůži stoupá chlad, vůbec si neuvědomuju, že jsem se zhroutil na zeď. Namáhavě dýchám a zavírám oči před náhlou vlnou studu.

Vím, že byla vyděšená, že byla hrůzou bez sebe, ale nikdy jsem si nemyslel, že ty pocity míří proti mně. Během času, který jsme spolu strávili, jsem sledoval, jak se vyvíjí. Po těch několika týdnech se zdálo, že se cítí příjemně. Že je šťastnější. V pohodě. Dovolil jsem si uvěřit, že vidí naši společnou budoucnost, že chce být se mnou, ale prostě si myslí, že to není možné.

Nepodezříval jsem ji, že její nově nalezené štěstí souvisí s Kentem.

Zdravou rukou si přejedu po obličeji a zakryju si ústa. Vzpomenu si na všechno, co jsem jí řekl.

Zatajím dech.

Na to, jak jsem se jí dotýkal.

Zatnu zuby.

Kdyby nešlo o víc než sexuální přitažlivost, jistě bych netrpěl takovým strašlivým pokořením. Ale já jsem chtěl mnohem víc než jen její tělo.

Okamžitě požádám svou mysl, aby už nemyslela na nic jiného než na zdi. Zdi. Bílé zdi. Betonové bloky. Prázdné místnosti. Otevřený prostor.

Vybuduju zdi, a když se začnou drolit, přiměju se na jejich místě postavit nové. Buduju a buduju a zůstanu nehnutě stát, dokud nemám zase jasnou, neznečištěnou mysl, dokud v ní není nic jiného než malá bílá místnost s jediným světlem visícím ze stropu.

Čistá. Neposkvrněná. Nenarušená.

Mrkáním zaženu ničivou povodeň ohrožující malý svět, který jsem si vybudoval. Polknutím zapudím strach, jenž mi stoupá hrdlem. Zatlačím do zdí, vytvořím v místnosti víc prostoru, dokud konečně nezačnu znovu dýchat. Dokud se neudržím na nohou.

Někdy si přeju, abych mohl na chvíli vystoupit ze svého těla. Rád bych tohle obnošené tělo opustil, ale váže mě k němu příliš mnoho řetězů, tíží mě v něm příliš mnoho břemen. Tenhle život je vše, co ze mě zůstalo. A já vím, že se po zbytek dne nedokážu podívat do zrcadla.

Najednou jsem sám sebou znechucený. Musím se co nejrychleji dostat z téhle místnosti, jinak mé myšlenky proti mně rozpoutají válku. Učiním unáhlené rozhodnutí a poprvé v životě věnuju jen drobet pozornosti tomu, co mám na sobě. Obléknu si čisté kalhoty a půjdu bez košile. Strčím zdravou ruku do rukávu saka a druhou stranu saka přehodím přes rameno, přes závěs, který drží moji zraněnou paži. Vypadám směšně, takhle odhalený, ale to budu řešit až zítra.

Ze všeho nejdřív musím vypadnout z téhle místnosti.

TŘI

Delalieu je jediný člověk, který tu ke mně necítí nenávist.

Stále se po většinu času v mé přítomnosti choulí strachem, ale z nějakého důvodu nemá zájem připravit mě o mou pozici. Vnímám to, ale nechápu. Je pravděpodobně jedinou osobou v téhle budově, která je ráda, že nejsem mrtvý.

Zvednu ruku, abych zastavil vojáky, kteří se vrhnou vpřed, sotva otevřu dveře. Musím vynaložit obrovské úsilí, aby se mi netřásly prsty, když si stírám pot z čela, ale v žádném případě si nedovolím projevit slabost. Tihle muži nemají strach o mou bezpečnost. Chtějí si jen zblízka prohlédnout podívanou, kterou jsem se stal. Chtějí na vlastní oči spatřit praskliny v mém duševním zdraví. Já ale netoužím po tom, aby se nade mnou někdo pozastavoval.

Mou prací je vést.

Postřelili mě, ale moje zranění není smrtelné. Je potřeba zvládnout spoustu věcí.

A já je zvládnu. Tahle rána bude zapomenuta.

Její jméno už nikdy nevyslovím.

Zatímco mířím k místnosti L, svírám a uvolňuju prsty. Nikdy předtím jsem si neuvědomil, jak jsou tyhle chodby dlouhé a kolik vojáků se po nich poflakuje.

Neustále na mě upírají zvědavé pohledy a jsou zklamaní, že jsem nezemřel. Nemusím se na ně ani podívat a vím, co si myslí. Ale když vím, jak to vnímají, jsem ještě odhodlanější prožít velmi dlouhý život.

Nikomu nedopřeju uspokojení z mé smrti.

„Ne.“

Počtvrté odmítnu čaj a kávu. „Nepiju nápoje s kofeinem, Delalieu. Proč mi je servírujete ke každému jídlu?“

„Nejspíš doufám, že změníte názor, pane.“

Zvednu hlavu. Delalieu se usmívá tím zvláštním, rozechvělým úsměvem. Nejsem si tím stoprocentně jistý, ale řekl bych, že se právě pokusil o vtip.

„Proč?“ Natáhnu se pro krajíc chleba. „Jsem dokonale schopný udržet svoje oči otevřené. Jen blázen by se spoléhal na energii ze zrn nebo listí, aby zůstal celý den vzhůru.“

Delalieu už se neusmívá.

„Ano,“ hlesne. „Jistě, pane.“ A upře pohled na své vlastní jídlo. Sleduju, jak prsty odstrkuje šálek s kávou.

Položím chléb zpátky na talíř. „Moje názory,“ obrátím se na něho tiše, „by neměly tak snadno ovlivnit ty vaše. Zůstaňte věrný svým přesvědčením. Podpořte je jasnými a logickými argumenty. I přes můj nesouhlas.“

„Jistě, pane,“ šeptne. Několik vteřin nic dalšího neřekne. Ale pak znovu sáhne po svém šálku s kávou, všimnu si.

Delalieu.

Je jediný, pomyslím si, s kým tady můžu konverzovat.

Původně ho k tomuto sektoru přidělil můj otec a nařídil mu, aby tu zůstal sloužit, dokud bude schopen služby. A přestože je o nějakých pětačtyřicet let starší než já, trvá na tom, že zůstane mým podřízeným. Znám jeho obličej už odmala. Vídával jsem ho pohybovat se v našem domě, sedět na schůzích konajících se v letech předtím, než Obnova převzala kontrolu.

V našem domě se konala nekonečná řada schůzí.

Můj otec pořád něco plánoval, vedl diskuze a šeptem konverzoval o něčem, co jsem neměl vědět. Muži, kteří se těch schůzí tehdy účastnili, nyní vedou tento svět, takže když se podívám na Delalieua, vždycky se podivím, že nikdy neaspiroval na víc. Byl součástí tohoto režimu od samého začátku, ale z nějakého neznámého důvodu je zjevně spokojený, že zemře takový, jaký je teď. Vybral si zůstat v podřízené pozici, ačkoliv mu dávám příležitost promluvit. Odmítá povýšení, i když mu nabízím vyšší plat. A přestože oceňuju jeho loajalitu, jeho oddanost mě znervózňuje. Zdá se, že si nepřeje víc, než má.

Neměl bych mu věřit.

A přesto mu věřím.

Začínám šílet nedostatkem přátelských rozhovorů. Od svých vojáků si musím udržovat chladný odstup, nejenom proto, že si mě přejí vidět mrtvého, ale i kvůli tomu, že jako jejich velitel mám povinnost činit nestranná rozhodnutí. Odsoudil jsem se k životu v osamění, kde nemám žádné přátele ani nikoho, kdo by mi radil, a tak mi nezbývá než žít jen podle vlastního uvážení. Chtěl jsem se stát obávaným velitelem a uspěl jsem. Nikdo nezpochybňuje moji autoritu ani nevyslovuje opačný názor. Nikdo mě neoslovuje jinak než jako vrchního velitele a regenta Sektoru 45. Přátelství je něco, co jsem nikdy nezažil.

Ani jako dítě, ani teď.

Až na jednu výjimku.

A tu výjimku z onoho pravidla jsem potkal před měsícem. Byla to jediná osoba, jež se mi kdy podívala přímo do očí. Jediná osoba, která se mnou mluvila bez zábran, která se v mé přítomnosti nebála projevit hněv a skutečné, nefalšované city. Jediná osoba, jež se kdy odvážila vyzvat mě, zvýšit na mě hlas –

Dnes už asi podesáté pevně zavřu oči. Uvolním pěst, v níž svírám vidličku, a položím příbor na stůl. Ruka mi zase začala pulzovat, a tak sáhnu po pilulkách schovaných v kapse.

„Neměl byste jich brát víc než osm za čtyřiadvacet hodin, pane.“

Otevřu víčko a hodím si do pusy další tři. Vážně bych si přál, aby se mi přestaly třást ruce. Mám příliš napnuté svaly. Napnuté k prasknutí.

Nečekám, až se pilulky rozpustí. Zakousnu se do nich a rozdrtím v zubech jejich hořkost. Na té odporné kovové chuti je něco, co mi pomáhá soustředit se.

„Povězte mi o Kentovi.“

Delalieu převrhne svůj šálek s kávou.

Ti, co nám servírovali jídlo, na mou žádost opustili místnost. Delalieu tedy musí nepořádek uklidit sám. Pohodlně se opřu, zírám na zeď přímo za ním a v duchu počítám minuty, které jsem dnes ztratil.

„Nechte to být.“

„Já – ano, samozřejmě, omlouvám se, pane –“

„Přestaňte.“

Delalieu upustí ubrousky nasáklé kávou a ruce mu ztuhnou nad talířem.

„Mluvte.“

Sleduju, jak mu při polykání poskakuje ohryzek. Váhá. „Nevíme, pane,“ zašeptal. „Mělo být nemožné tu budovu najít, a už vůbec nemělo být možné do ní vstoupit. Dveře byly zatarasené a zrezivělé. Ale když jsme tu budovu našli,“ popisuje, „když jsme ji našli, byla… dveře byly zničené. Vůbec netušíme, jak se jim to podařilo.“

Napřímím se. „Co myslíte tím, že byly zničené?“

Zavrtí hlavou. „Bylo to… velmi zvláštní, pane. Dveře byly… doslova roztrhané na kusy. Jako by je rozškrábalo nějaké zvíře. Uprostřed rámu byla jen zející, roztřepená díra.“

Vstanu tak prudce, že se musím opřít o stůl, abych se udržel na nohou. Při tom pomyšlení, při představě, co se tam nejspíš stalo, zůstanu úplně bez dechu. A nemůžu se ubránit nutkání dopřát si bolestivé potěšení a znovu si vybavit její jméno, protože vím, že to musela být ona. Musela udělat něco neobyčejného, a já u toho nebyl, abych to viděl.

„Zajistěte transport,“ poručím mu. „Přesně za deset minut se setkáme v Kvadrantu.“

„Pane?“

Já už jsem venku ze dveří.

ČTYŘI

Vyškrábala uprostřed dveří díru. Jako zvíře. Je to pravda.

Pro nic netušícího pozorovatele by to bylo jediné vysvětlení, ale ani tak by to nedávalo smysl. Žádné zvíře by nedokázalo rozškrábat tolik centimetrů vyztužené oceli, aniž by přitom přišlo o všechny své končetiny.

A ona není zvíře.

Je to jemné, smrtící stvoření. Laskavé, plaché a děsivé. Absolutně se neovládá a nemá tušení, čeho je schopná. A třebaže mě nenávidí, naprosto mě fascinuje. Okouzluje mě její předstíraná nevinnost, a dokonce žárlím na sílu, kterou tak bezděčně ovládá. Tak moc chci být součástí jejího světa. Toužím vědět, jaké to je být v její mysli, cítit to, co cítí ona. Zdá se, že je to obrovské břemeno.

A teď je někde venku, vypuštěná do společnosti.

Jaká krásná katastrofa.

Můj úsměv pohasne.

Roztěkaně přikývnu. Očima pečlivě zaznamenávám rozměry otvoru a snažím se představit si, jaké to pro ni muselo být, být tady a snažit se prolézt. Tak moc bych si přál mít možnost s ní o tom všem mluvit.

Neopatrný.