KAVALÍŘI

Text © Klára Klocová, 2026

Ilustrace na obálce © Myška, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu směrnice o autorském právu na jednotném digitálním trhu je zakázána.

ISBN 978-80-284-1376-7

1

Kočí zastavil spřežení a nízký, otevřený kočár se zhoupl při okraji chodníku.

Palo pružně seskočil ze zadních schůdků a vycvičeným zrakem zkontroloval perimetr.

Čisto.

Palebné úhly.

Bez rizika.

V okolí žádné nečekané pohyby ani podezřelé pohybové vzorce. Jen obvyklý šum rušné ulice.

Fajn.

Otočil se zpět ke kočáru. Musel při tom přimhouřit oči, aby ho odpolední slunce tolik neoslepovalo. Už to byly skoro čtyři roky, ale pořád si na přímé sluneční světlo nezvykl. Ani na to teplo.

Kočího, menšího muže s cukavými pohyby, Palův náhlý obrat zjevně znervóznil, protože bleskově sklopil oči k dlažbě a posunul se na kozlíku tak daleko, jak mu to jednoduchá dřevěná lavice dovolovala.

Palo stáhl obočí. Byl by rád věděl, co kočího chování znamená, tentokrát tu ale neměl žádného Kryštofa, který by mu to vysvětlil, a tak po chvilce celou věc přesunul na přeplněný seznam věcí, kterým nerozuměl. Nevadilo mu to. Tedy… necítil nic, co by mu napovídalo, že mu to vadí.

„Chlapče,“ ozval se z kočáru pisklavý ženský hlas. „Jsi hotov?“

Palo už stačil pochopit, že oslovení „chlapče“ patří jemu. Poslušně tedy dokončil kontrolu, a teprve když usoudil, že je venku bezpečno, dveře kočáru otevřel. Nato zůstal protokolově stát vedle nich, dokud se na jeho citlivý čich příliš ostře vonící svěřenkyně nevykolébala ven. Sotva stanula na chodníku, přesunul se na pozici šikmo za ni, dost daleko, aby ji nerušil, ale dost blízko, aby mohl v případě nutnosti zasáhnout.

„Liviův ateliér bude naše poslední zastávka,“ zašveholila svěřenkyně. „Je možné, že to chvilku zabere, Livius je vytížený muž.“ Mrkla na něj jedním těžkým víčkem. „Bude tvým mistrům vadit, když tě vrátím o chviličku později? Přetažené hodiny samozřejmě manžel zaplatí.“

Palo si zřetelně povšiml, jak se při slovech „manžel zaplatí“ pyšně nafoukla, zbytek její promluvy mu však moc jasný nebyl. Rozhodl se tedy jen pokrčit rameny. To zabralo téměř na všechno.

Jeho svěřenkyně spokojeně přikývla a už se cupitavými krůčky hrnula pod barevným vývěsním štítem ke krámu.

Palo naposledy krátce zkontroloval okolí (čímž kočímu způsobil velice naléhavou potřebu dívat se jinam) a vyrazil za ní. U vchodu se však na okamžik zastavil, aby si v hlavě zběžně prolétl bezpečnostní pokyny pro pohyb svěřence v uzavřené budově. Teprve pak kliku stiskl. Ze zvyku tak učinil měkce a opatrně, aby nebylo slyšet, že vstoupil, zradil ho však zvonek nade dveřmi, který se při jeho příchodu radostně rozcinkal. Bleskově zvedl ruku, aby ho umlčel. Jeho oči si mezitím rychle zvykly na šero, které v krámu vládlo, takže během chvilky už mohl prozkoumat rozložení místnosti.

Dvoje dveře, ty, kterými vstoupil, a další na opačné straně, jedno výkladní okno do ulice (zavřené a na ráně) a jedno veliké, z mnoha malých skel složené okno u stropu, propouštějící dovnitř denní světlo. Ve vzduchu se vznášela vůně tkanin, starého dřeva a něčeho květinového, co nedokázal přesně zařadit, ale co mu do obchodu jaksi nesedělo. V duchu si ten detail uložil do paměti a pokračoval v průzkumu.

Kromě něj postávala v místnosti už jen skupinka šesti nebo sedmi lidí, dle totožných uniforem s erbem nejspíš sloužících, nebo sloužících a skrytě ozbrojených stráží. Když Palo vstoupil, všechny oči se k němu zvědavě obrátily, téměř okamžitě se však začaly odvracet jinam, případně se vyplašeně stáčely ke svým sousedům.

Jediný, kdo na něm setrval déle než pár vteřin, byl postarší muž s protáhlou tváří a přimhouřenýma očima, kterého si Palo intuitivně označil jako vedoucího skupiny. Z mužova napřímeného postoje sálalo znepokojení, když však zachytil Palův pohled, cukly mu koutky v krátkém, zdvořilém pousmání.

Palo si nebyl jistý, jak na to reagovat, a tak neudělal nic a jen ustoupil, aby mohla jeho svěřenkyně projít do prozatímně bezpečné místnosti. Ta se po látkami a zrcadly pokrytém prostoru nedočkavě rozhlédla a pak pozvedla ruku k ústům.

„Pane Livie,“ zavolala.

„Hned jsem u vás,“ ozval se tlumený hlas odněkud zpoza protějších dveří, které, jak si Palo opožděně všiml, byly pootevřené. Než si však stačil ověřit, zda nepřehlédl ještě něco, dveře se otevřely dokořán a ven vyšel vysoký hubený muž, snad majitel onoho hlasu, a vyslal k jeho svěřenkyni uctivé pokývnutí hlavou. A za ním, upravuje si manžety luxusního kabátu…

Skupinka sloužících v tu ránu zpozorněla, zatímco Palova svěřenkyně se propadla do pukrlete tak hlubokého, až si téměř sedla na zem.

„Jasnosti,“ vydechla, oči uctivě přikované k podlaze. „Jaká čest vás zde potkat.“

Palo také protokolově sklonil hlavu, při tom si však neznámého kradmo prohlížel.

Mladíkovi mohlo být mezi patnácti a sedmnácti lety a pohyboval se s pánovitou grácií člověka, který je zvyklý na to, že ho lidé poslouchají. Palo sice netušil, který titul přesně znamená oslovení „jasnosti“, ale zřejmě šlo o vyššího šlechtice.

To, co ale Pala zaujalo nejvíce, byl mladíkův pohyb. Byl měkčí a plavnější, než by měl být. Spíš jako pohyb dívky.

Dovolil si jeden rychlý pohled vzhůru. Ten mu toho však příliš neprozradil, protože tvář mladého šlechtice byla pokryta takovou vrstvou bělostných líčidel, že zkreslovala rysy.

Vtom se však nečekaně střetl s mladíkovýma stříbřitě šedýma, zvědavýma očima. Palo ztuhl a rychle stočil zrak do zdi, už bylo ale pozdě.

Mladík k němu zvolna zamířil, pohyby i kroky stejně plavné jako prve. Jako by byl zvyklejší na tanec než na chůzi. Čím více se blížil, tím výraznější byla i ta květinová vůně, kterou Palo cítil, když vstoupil.

„Paní Eustácie, jaké potěšení vás zde potkat,“ zatrylkoval, hlas jemný a pečlivý, a drobně se uklonil. Palo si však nemohl pomoct, měl neodbytný dojem, že i přes svou zdvořilost a veselý tón není mladík z přítomnosti jeho svěřenkyně vůbec nadšen. Jak natáčel špičky pryč od ní a bezděčně se odtahoval…

„S vaším doprovodem jsem však ještě neměl tu čest,“ pokračoval mladík a jeho zvláštní oči se opět stočily k Palovi.

„Och, Jasnosti, s ním se vůbec nezatěžujte. To je moje osobní stráž. Propůjčili mi ho z akademie. Víte, manžel není doma a zeť neměl čas a pohybovat se městem sama, to je pro ženu krajně nebezpečné. A navíc nevhodné. Jen si představte ty řeči,“ drmolila jeho svěřenkyně a každé slovo podtrhla cuknutím dlaní. „Jak vidíte, je to ještě mladíček, ale má jedny z nejlepších výsledků ve svém ročníku. Na odpolední vycházky je více než dostačující.“

Mladíkovou tváří se přehnala krátká, otrávená křeč, okamžitě však zapadla pod zdvořilý úsměv. „To zajisté,“ odtušil a zkoumavě se na Pala zadíval.

Palo dál držel pohled upřený do zdi, přesto měl ale dojem, že se ho mladík snaží zachytit.

„Musím říct, že jsem netušil, že akademie své absolventy takto… testuje,“ pokračoval po chvíli šlechtic. Zněl zaujatě.

„Och, chápu, Jasnosti, vy máte zajisté trvalou stráž z pevnosti,“ zacvrlikala jeho svěřenkyně.

Mladík k ní stočil oči a jeho rty se roztáhly do oslnivého úsměvu, který odhalil řadu bělostných zubů. Palo sice nemohl napřímo sledovat jeho tvář, přesto však jasně vnímal, jak pečlivě byl ten pohyb proveden.

„Abych řekl pravdu, tak právě někoho takového sháním. Matka,“ mladíkovou tváří se mihl stín, drobný, takřka neznatelný tik, který zmizel tak rychle, že si Palo všiml až jeho nepřítomnosti, „usoudila, že nemáme stráží nadbytek. Město naštěstí není zrovna nebezpečným místem.“

Krátce se odmlčel, tu se však jeho tvář rozzářila nápadem.

„Ovšem to samé se tak zcela nedá říci o královských cestách. Cestovat po nich bez osobní stráže, zvláště pak po tak dlouhou dobu, to by se dalo snadno označit za hazard. A co se mě týče, takovýmto formám zábavy příliš neholduji.“ Krátce, důrazně se odmlčel. „A vzhledem k tomu, že mne již za několik dní čeká kavalírská cesta, měl bych tuto nezbytnost zajisté také zvážit.“ Jeho rty se zvlnily úsměvem. „Jsem však velmi nakloněn alternativám. Koneckonců, co by mohlo být pro chlapce z akademie lepší než otestovat své schopnosti na cestách a korunovat je zkouškou u samotného královského dvora?“

„Och, takže Vaše Jasnost byla pozvána na královský dvůr?“

„Ano, Jeho Veličenstvo mi před nedávnem zaslalo list, kde projevilo přání bližšího rozhovoru.“

Jeho stříbrné oči se opět stočily k Palovi. Cítil je na sobě jako drobné chvění.

„Ovšem, jsem poněkud v časové tísni a nemám prostor vybírat si z mnoha letošních absolventů…“ odmlčel se šlechtic. Dlouze, důrazně.

A Palova svěřenkyně náhle ožila a ukročila v hluboké, úlevné pukrle. „Bylo by mi ctí moci vám přenechat tohoto mladého muže. Jak říkám, není moc zkušený, ale zato je velmi schopný. A také tichý, což člověk obzvláště na cestách ocení.“

Palo znehybněl.

„Och, skutečně? To by od vás bylo neskonale laskavé,“ rozzářil se mladík. „Předpokládám, že mladý muž bude souhlasit?“

Palovi chvíli trvalo, než mu došlo, co se právě stalo. Hrudí mu proběhl záchvěv nějakého pocitu, vyšuměl však tak rychle, že ho ani nestihl začít luštit. Nevšímal si ho. Málokdy si těch zachvění všímal.

Když se ticho protahovalo, došlo mu, že šlechtic skutečně čeká na odpověď. Zaťal zuby. Doufal, že mluvení se dneska vyhne. Ticho však bylo neúprosné.

Zhluboka se nadechl. Košile se mu zaryla do žeber. „Ano, pane.“ Jeho slova zněla po dlouhém mlčení spíše jen jako zavrčení. Polkl a upřímně zadoufal, že šlechtic už se na nic ptát nebude.

Mladíkova pečlivá maska se protrhala záblesky zvědavosti, hned se ale zase vyhladila. „Výtečně. V tom případě, mé jméno je Jeho Jasnost kníže Cardan. Můžeš mě oslovovat ‚Jasnosti‘ či ‚pane‘, záleží na tvém vkusu.“ Na okamžik se odmlčel a pátravě se na Pala zadíval, jako by čekal, že mu to jméno něco řekne. Když se tak nestalo, jenom mávl rukou. „Pokud vám to nebude vadit, paní Eustácie, rád bych ho rovnou vzal s sebou do pevnosti, nemám času nazbyt.“ Věnoval jí poslední zářivý úsměv a pak luskl prsty směrem ke skupince sluhů. „Valentine, byl bys tak laskav a dořešil s paní Eustácií vše potřebné?“

Postarší sluha, kterého si Palo už předtím označil jako vůdce skupiny, se krátce, trochu prkenně uklonil. Jeho oči však při tom neustále nervózně těkaly k Palovi.

„Jistě, Jasnosti.“

„Skvělé.“ Mladý šlechtic (kníže Cardan, pokusil se Palo alespoň tentokrát zapamatovat si něčí jméno) si převzal od jednoho ze sluhů krátký plášť a připjal si ho přes ramena. „Jsem vám velmi zavázán, paní Eustácie,“ zadeklamoval už napůl na odchodu a kývl na Pala. „Nuže, pojďme.“

2

Člověk by řekl, že už se konečně poučil.

Cardan si prsty uhladil vlasy, dnes stažené do módního uzlu. Když mu došlo, že ten pohyb udělal za posledních pár minut asi podesáté, rychle ruku zase spustil a tlumeně si odkašlal.

Ten nápad na kavalírskou cestu dostal jednoho pozdního večera po dalším ošklivém (a jak musel poněkud zahanbeně přiznat, také krajně opilém) rozhovoru s matkou (která byla jako obvykle dokonale střízlivá). Tak nějak doufal, že jeho loňský pobaletní útěk bude posledním, který bude muset absolvovat. Tím ovšem sám sebe poněkud přecenil. Nebyl vůči matčině přítomnosti ani zdaleka tak odolný, jak si myslel. Ani nemusela nic říkat. Stačilo, jak znechuceně se na něj dívala.

A tak se, s polštářem smáčeným slzami a napůl vypitým pohárem v ruce, rozhodl.

Odjede. Co nejdřív, co nejdál a stylem, kterému matka nebude moci říct ne. A kavalírská cesta se mu nabízela jako ideální řešení. Vždyť co mohlo prospět dospívajícímu šlechtici s vyrovnáním se se samotou více než cestovat za přáteli a rozšiřovat si obzory?

Zpočátku nejasný plán tedy rychle získával na obrysech. Od toho debaklu na podzimním bále Cardan odmítal kamkoli vyrážet, a tak se mu za zimu a časné jaro nashromáždilo značné množství pozvánek na sídla jeho přátel a známých. Jazýčky vah však definitivně převážilo až pozvání Jeho Veličenstva, samotného krále.

Ještě teď se Cardan při vzpomínce na tu ohromnou pečeť na žlutavém dopise zachvěl, hbitě to však přičetl na vrub chladu, který v zámeckém křídle pevnosti vládl.

Dnes se mu ale sebeobelhávání příliš nedařilo.

Kousl se do rtu. Jistě, před paní Eustácií, stejně jako před kýmkoli jiným, se tvářil, že ho pozvání od krále nechalo zcela lhostejným, ve skutečnosti ho ale stejnou měrou zaskočilo jako vyděsilo. Když to však řádně zvážil ze všech stran, nakonec dospěl k názoru, že podezřele laxní znění dopisu ve stylu Až pojedeš kolem, stav se neskrývá žádnou viditelnou past.

Matce se o něm však pro jistotu nezmínil.

„Dobrá, tak tedy začneme,“ pronesl a s nacvičeným klidem se obrátil k mladému strážnému, kterého s takovou pompou získal od paní Eustácie. Ten však jen dál nehybně zíral dolů na mapu, rozloženou na stole v Bronzovém salónku, jako by si ji chtěl vypálit do paměti. Na jeho slova nijak nereagoval a Cardana na okamžik napadlo, jestli ho vůbec slyšel. Nebo jestli za tu dobu, co už tu stáli, alespoň mrknul. Nebo se nadechl. Byl ten člověk vůbec naživu?

Ale ano, teď se mu určitě pohnula ramena. Nejspíš.

Potřásl hlavou, aby takové myšlenky rozptýlil. Ostatně už ho najal. A s tak velkolepým divadlem, že to těžko mohl vzít zpátky.

Lehce si sevřel kořen nosu mezi palec a ukazovák.

Kdyby měl být sám k sobě upřímný, netušil, co přesně ho k tomu vedlo. Možná v tom byly ty strážcovy oči. Hypnotizující jako oči šelmy, ale zároveň s nádechem jakéhosi vzdáleného smutku, který si držely hluboko v sobě. Jako by na tom muži ležela nějaká dávná kletba.

Sotva na to pomyslel, musel nad svou dětinskostí zavrtět hlavou. Jen si to přiznej. Najal jsi ho, protože ti na první pohled připomínal upíra. Bledá pleť, tmavé vlasy, prokleté oči…

Romantická představa, to jistě, ale nezapomeň, že teď budeš mít tohohle mlčenlivého, znepokojivého chlapa na krku.

No, jestli jsi cestou toužil po nějakém rozptýlení, nemohl sis vybrat lépe. Tenhle člověk je zábavný už jen tím, že můžeš hádat, zda je naživu.

Sám pro sebe se nad tím ušklíbl. Člověk by řekl, že už se konečně poučil. Ale ne. Pořád byl nenapravitelný romantik.

Bude si na toho chlapa muset jednoduše zvyknout.

V rozvláčném gestu natáhl ruku nad mapu. „Nejdřív se zastavíme zde, v Hluboké vodě. Mám tu domluvený sraz s přítelem,“ začal jakoby nic, přestože ho trochu znepokojilo, jak se strážcovy oči upřely na jeho prst. „Pak budeme pokračovat tudy, přes Artenburk, Letní horu a pak…“ Náhle se zajíkl, když si přečetl název sídla, nad kterým se vznášel jeho ukazovák.

Březové vrchy.

Ztěžka polkl. Proč ho do té mapy vůbec zaznačil? Možná byl v ten moment opilý. Poslední dobou se mu to stávalo…

„Ne, sem se tedy rozhodně nestavíme,“ vypravil ze sebe pracně.

„Proč, pane?“

Cardan sebou trhl.

Strážcův hluboký hlas drnčel silným přízvukem, stejně jako prve v Liviově krejčovském ateliéru. Cardan ho dost dobře nepoznával, ale předpokládal, že jde o drsnou směs z příhraničních vesnic, ztěžklou jen občasným používáním.

Tázavě ke strážci zvedl oči, ten ale jen upřeně zíral před sebe, jako by to snad ani nebyl on, kdo tu otázku položil.

Cardan semkl rty. Dobrá, teď začínal být na tohohle „skoro-upíra“ od hranic doopravdy zvědavý.

„Palo, pamatuji si to jméno správně?“ zeptal se tak přátelsky, jak jen svedl, a věnoval strážci zvědavý úsměv.

„Ano, pane.“

„Hezké jméno. Netradiční.“

Doufal, že tím třeba strážce ponoukne k nějaké debatě.

Nestalo se tak.

Cardan ještě chvíli čekal, pak ale jen tiše vydechl zadržovaný vzduch. Dobrá, takže mluvit nebudeme. Nevadí. Znovu si uhladil vlasy a popřemýšlel, zda vůbec chce mladému strážci na dotaz odpovídat.

Proč ne? Už je to skoro půl roku. A ty sám ses přece rozhodl, že nastal čas se s tím srovnat a jít dál.

„Je to sídlo jedné známé, se kterou bych se velmi nerad setkal.“ Řekl to tak prostě a klidně, jak jen svedl, přesto však cítil, jak se mu žaludek stáhl. Zkřivil rty a odvrátil zrak dřív, než si toho Palo stihl všimnout.

Obrátil pozornost zpět k mapě, pečlivě se při tom vyhýbaje Březovým vrchům, a s hraným zaujetím zkoumal zbytek cesty. Jeho ruka při tom, jakoby o své vůli, sáhla po poháru, který si postavil vedle mapy. Trochu z něho usrkl. Víno chutnalo příjemně a dodávalo mu pocit jistoty. Ještě jednou se napil, víno poválel na jazyku a pak polkl. Když ke strážci opět vzhlédl, cítil se báječně klidně.

„Dobrá, Palo, jaké máš zkušenosti s pohybem ve vyšší společnosti?“

Viděl, jak se Palova ramena zvedají hlubokým nádechem. „Výcvik, pane. Znám… pravidla.“ Byla to asi ta nejdelší věta, jakou od něj zatím slyšel, a strážce samotného zřejmě dost vyčerpala, protože semkl rty a už nic dalšího neřekl.

Cardan tázavě pozvedl obočí, rozhodl se to však prozatím nechat být. „Skvělé. V tom případě na tebe budu mít jeden nadstandardní požadavek…“

Tentokrát si byl jistý, že se strážce neznatelně napjal. Spokojený, že v něm vyvolal alespoň nějakou reakci, pokračoval. „Chci, aby ses mi díval do očí, když se mnou budeš hovořit.“ Věnoval mu další vysoce promyšlený úsměv plný sebejistoty. „Jsem v tomto ohledu velmi pokrokový. A k tomu, pokud máš být můj osobní strážce,“ chvíli ta slova podržel v ústech, zkoušel, jak mu zní na jazyku, „tak spolu budeme zajisté často hovořit a přijde mi poněkud hloupé, abys při tom pokaždé dělal, že tu nejsem.“

Důrazně se odmlčel a vyčkával, zda to Palo pochopí.

Pochopil.

Dlouho váhal, pak ale ke Cardanovi pomalu, skoro neochotně sklopil pohled. Zdálo se, že mu to činí obrovskou námahu, jako by musel překonávat nějaké neviditelné hradby, jeho oči se však přece jen nakonec upřely do těch Cardanových.

A Cardan chtě nechtě zatajil dech.

Jestli se mu strážcovy oči už předtím zdály prokleté, teď ho z nich přímo mrazilo. Nebyly jen opravdu tmavě hnědé, ale dokonale černé, černé jako hlubina jezera, jako kapky inkoustu na papíře, jako obsidiány.

„Pane?“

Palovo slovo rozbilo kouzlo okamžiku a vrátilo Cardana do přítomnosti, ve které stále omámeně zíral vzhůru.

Promnul si kořen nosu, aby skryl rozpaky. „Ach jistě, výborně, přesně takto jsem to měl na mysli…“ Odkašlal si a v duchu zapátral po tom, co chtěl vlastně říci. „Dobrá, poslední věc. Svoje povinnosti, předpokládám, znáš. Pojede s námi i skupina nejnutnějšího personálu, takže se nemusíš starat o nic, co se přímo netýká zabezpečení a mé osobní ochrany. Je tu však jedna věc, na které budu bez výjimky trvat. Tvůj oděv.“ Znechuceně mávl rukou k neforemnému kabátu, který měl Palo na sobě. „Tohle je naprosto úděsné a nepřípustné. Pokud se máš vyskytovat v mojí společnosti, budeš potřebovat něco vkusnějšího.“

Lehce poodstoupil, naklonil hlavu na stranu a zamyšleně si strážce prohlédl. Štíhlá, pružná postava, do ohonu stažené černé vlasy, výrazné čelisti.

Ten snese hodně.

Hlavou se mu rozběhla paleta různých návrhů, provedení a barev. Čím pozorněji si strážce prohlížel, tím jasněji se mu jeho představa rýsovala.

Snad na něj musel zírat déle, než chtěl, protože Palo nakrčil obočí, jako by přemýšlel, zda se jeho pánovi náhodou něco nestalo. „Pane?“ zopakoval tiše.

Cardan pozvedl prst na znamení, ať okamžik počká, přešel k psacímu stolu v rohu salónku, prudce otevřel zásuvku a ponořil se do jejího obsahu. Vládl v ní chaos, ostatně jako všude, kde Cardan pracoval, ale nevšímal si toho. Začal se v ní horečnatě přehrabovat.

Někde tady přece musí být…

Konečně s vítězoslavným úsměvem vytáhl trochu ošoupané kožené desky, ve kterých byly založené listy pergamenu. Cardan nedbale prolistoval prvních pár hustě pokreslených stran, než našel jednu prázdnou. Pak si vzal ze stolku uhel, posadil se na křesílko a začal rychle črtat.

Palo mlčel, Cardan však cítil jeho zvědavost jako tichou vibraci.

Nepatrně se nad tím pousmál. Tak přece jen není mrtvý. Báječné…

Okamžik se tou myšlenkou bavil, zatímco pokračoval v práci. Co chvíli se při tom zamračil a nějakou linii rozmazal a překreslil, za poslední měsíce si však vypěstoval docela obstojné oko a cvik, takže po chvíli na Pala kývl, aby šel blíž.

„Tady,“ prohlásil a nadšeně mu strčil do rukou desky s kresbou stojící postavy podobné té Palově, na kterou rychlými a oproti svému běžnému stylu trochu hrubými tahy načrtl jednoduchou košili, široké nohavice a hladký vojenský kabát.

„Mělo by to být hotové, než vyrazíme. Livius a jeho krejčovský sbor, abych to tak nazval, jsou nanejvýš schopní a navíc, tohle je standardní střih. Ale myslím, že tvé postavě to bude lichotit. Navíc bude opatřen mým erbem, takže bude jasná tvá příslušnost, kdyby…“

Ztichl. Došlo mu, že kromě něj – a samozřejmě Livia – jeho návrhářskou práci zatím nikdo neviděl. A že nyní na ni hledí člověk, kterého vůbec neznal a netušil, jak bude reagovat.

Semkl rty a složil si paže za zády. Měl by s okamžitou platností přestat dělat spontánní rozhodnutí.

Palo na kresbu dlouho mlčky zíral. Jeho výraz při tom zůstával dokonale nečitelný, jen oči těkaly po papíře nahoru a dolů. Po mučivě dlouhé chvíli opět vzhlédl.

„Pro… mě, pane?“ V hlase mu zazněla patrná nedůvěra.

Cardan netrpělivě mávl rukou. „Jistěže, teď jsem to řekl.“

Palo opět sklopil oči ke kresbě. Mlčel.

„Je to jen rychlá skica, samozřejmě to během dne doupravím, a ne všechno bude vypadat přesně takhle, přece jen je to poměrně krátká doba na práci,“ začal Cardan horečně drmolit a bojoval s touhou Palovi desky okamžitě sebrat.

Palo na kresbu ještě chvíli zíral a pak mu desky beze slova podal.

„Líbí se ti?“ Ta otázka z Cardana vyletěla, ani netušil jak. Odolal touze připlácnout si ruku na ústa.

Výtečné, prostě výtečné…

„To nic, zapomeň na to,“ zamumlal a odvrátil se, aby nebylo vidět, jak rudne.

Tak tohle bylo na první setkání nečekaně trapné.

K jeho nesmírné úlevě se však v ten moment dveře salónku otevřely a na prahu stanul jeho komorník Valentin. Cardan se na něj usmál tak zářivě, až sebou poplašeně trhnul.

„Á, jdeš jako na zavolanou, drahý Valentine. Budeš tak laskav a vyprovodíš Pala? A taky mu prosím vysvětli všechny cestovní nezbytnosti, já mám teď ještě nějakou práci,“ oddrmolil a bleskově se kolem zkoprnělého Valentina protáhl ven.

Cítil v zádech Valentinův nechápavý pohled, ale neotočil se. Už jenom proto, že kromě něj cítil i nehybnou tíhu strážcových černých očí.

*

Valentin rychlým krokem procházel podél hradeb, posledního pozůstatku starého předhradí pevnosti, táhnoucích se kolem nově přistavěného zámeckého křídla, a snažil se nějak utřídit rozlétané myšlenky.

Všeobecně se považoval za poměrně přátelského a otevřeného člověka, ale nemohl si pomoct, z toho mládence, kterého Jeho Jasnost dnes tak nečekaně najala, prostě neměl dobrý pocit. Už jenom proto, jak málo si byl jistý, že jde skutečně o mládence. Jistě, jeho ročník na akademii napovídal, že mu bude tak ke dvaceti, ale ve strážcově tváři bylo něco, co ho dělalo výrazně starším.

Co ho však děsilo podstatně více, byly ty oči. Nehybné a s takovým nepříjemně hladovým výrazem, který se v nich usadil, zatímco mu Valentin vysvětloval, jak bude probíhat jejich cesta. V duchu se při tom snažil přesvědčit, že ten výraz zhoršuje šero, které naplnilo jeho pracovnu v novém křídle, ale v momentu, kdy se přistihl, jak vsunuje ruku do šuplíku za sebou, aniž by se ke strážci otočil zády, mu došlo, jaký z něj má vlastně strach.

Sám pro sebe nad tím potřásl hlavou.

Tohle bylo přece absurdní. Ten chlap ani gestem nenaznačil nic, co by ho mělo znepokojovat. Naopak, podle všeho to byl jen obyčejný student akademie. A pokud se dalo věřit paní Eustácii, byl také velice dobře hodnocený. Nedávalo smysl, aby z něj měl Valentin takovou husí kůži.

Ale přesto se nemohl zbavit nepříjemné představy, jak se to černooké stvoření plíží kolem a těma hladovýma očima sleduje okolí – a co hůř – sleduje mladého pána. Valentin znal knížete Cardana od útlého dětství a dobře věděl, jak často se nechává strhnout vlastními představami. Svým způsobem chápal, co ho na černookém strážci zaujalo. A o to méně se mu to celé líbilo.

Otřásl se a promnul si paže, aby se zbavil lezavého chladu.

Ne, tohle rozhodně musel prokonzultovat s Prokopem. A naštěstí věděl, kde ho hledat.

Konečně prošel nízkou kamennou bránou do staršího srdce pevnosti. Obešel několik správních budov a vklouzl do stájí, přistavěných těsně u kamenné hradební zdi.

Ve stájích bylo teplo a hutné šero, narušované jen mihotavým světlem pravidelně rozmístěných pochodní. Valentin nad ostrým pachem koní, hnoje a slámy nakrčil nos, ale přiměl se vkročit dovnitř, dávaje si při tom dobrý pozor, kam šlape. V duchu si slíbil, že jakmile se vrátí do pokoje, převlékne se.

„Prokope?“ zavolal do nitra stájí.

Několik koní v nejbližších stáních zafrkalo a Valentin od nich mimoděk poodstoupil.

„Tady vzadu,“ ozval se v odpověď burácivý hlas.

Valentin dlouhými kroky zamířil po hlase, drže se při tom co nejdál od velikých hlav a švihajících ocasů místního osazenstva.

Prokopa spatřil téměř hned. Velitel stráží přecházel před řadou stání a zamyšleně si mnul bradu. Neměl na sobě svůj obvyklý kyrys, ale přes ramena měl přehozený plášť s knížecím erbem, který značil, že je ve službě.

Jakmile zaslechl Valentina přicházet, přátelsky na něj mávnul. „Chvilku,“ zavolal a pak znovu přešel před řadou koní tam a zpět. Nakonec se u jednoho z nich zastavil, zamračeně sklouzl pohledem z cedulky na koně a pak rezolutně zavrtěl hlavou.

„Tak to ne, Bublíka s sebou rozhodně nebereme. Na delších trasách vždycky začne dopadat na zadní nohu,“ zabručel si pod vousy a klepl prstem do cedule. „Řeknu Petrovi, ať místo něj vezme Alku. Ta má výdrž.“

Valentin přešel k příteli a nahlédl do stání. Zevnitř na něj zíralo ohromné černé zvíře, které vypadalo všemožně, ale rozhodně ne jako něco, čemu se může říkat Bublík. Zvědavě se naklonil přes Prokopovo rameno, aby dohlédl na cedulku, která byla připevněna ke sloupku stání. Stálo na ní: Bukefalos.

„A ty mu říkáš Bublík? Jako vážně?“ zamručel dost nahlas, aby ho Prokop slyšel, ten si ale jeho protestů nevšímal a místo toho v klidu dokončil prohlídku vybraných koní. Pak spokojeně kývl, opřel se lokty o jedno z břeven a s širokým úsměvem se k Valentinovi obrátil.

„Tak jaký byly nákupy?“

Valentin nakrčil nos. „Nečekané. Máme nového člena družiny. Už jsi o něm slyšel?“

Prokop se pootočil a velikou rukou pohladil hnědáka, který se za břevny pokojně krmil. „Něco málo,“ připustil a dál si hrál s koňskou hřívou. „Osobní strážce z akademie, nějakej nováček. Ale tvoji kluci nebyli dvakrát sdílný.“ Stočil k němu světle hnědé oči a vzápětí se zamračil. „Dobrý? Vypadáš, jako bys viděl ducha.“

Valentin se zhluboka nadechl, aby si utřídil slova.

„Ten mládenec se mi nějak nezdá,“ začal tiše. „V pořádku mi tedy rozhodně nepřipadal. Měl divný výraz. A ty oči…“ Zachvěl se. „A skoro nemluvil.“

Prokop pokrčil rameny. „Je to nováček. A na akademii ty kluky dost cepujou. Třeba byl jen nervózní. Nebo unavenej.“

„Ten vypadal, že je unavený už tak čtyři sta let,“ zabručel Valentin, ale když Prokop pozvedl obočí, jen nad tím mávl rukou. Zhoupl se z pat na špičky a zpátky. „Byl bych klidnější, kdybys s ním promluvil. Zjistil, co je zač.“ Pokrčil rameny a mírně se pousmál. „Třeba měl vážně dneska jen únavný den a ve skutečnosti je to obyčejný kluk.“ Nechal ve vzduchu viset nevyslovené nebo taky ne, nahlas ale neřekl nic.

Prokop poklepal nehtem o dřevo stání. „Fajn. Stejně jsem s ním chtěl mluvit.“

Valentin vděčně sklonil hlavu. „Vkládám víru do tvého přirozeného šarmu. Třeba budeš úspěšnější než já.“ Důrazně povytáhl obočí. „A když ne s šarmem, tak na koně mluvit umíš. Třeba zabere alespoň to.“

Prokop se v odpověď hlasitě rozesmál.

3

Slunce už stálo vysoko, když se kolona konečně dostala mimo Severní Město a královská cesta před nimi se uvolnila.

Palo pevněji sevřel stehny a koleny sedlo, aby se mohl oběma rukama pustit otěží a zvednout si k očím knihu, kterou si spolu s několika málo věcmi vzal z akademie. Byla to poměrně tenká brožura, ale nic lepšího neměl. Chvíli očima louskal rejstřík (pečlivě se při tom soustředil, aby přečetl i delší slova) a v duchu se snažil přiřadit k neurčitému rannímu popisu od mladého pána nějaký z typů zámků, které učebnice obsahovala.

Bylo by fajn alespoň zhruba vědět, s čím může počítat. Jaké bude rozestavení budov, kde budou vchody a východy, jak vypadají zahrady. Všechny tyhle věci mu vířily hlavou společně s desítkami pouček ohledně zabezpečení svěřence na venkovní akci, která byla v očích jeho mistrů v podstatě jedna velká past.

Palo zkusmo nalistoval typ, který se mu zdál nejpravděpodobnější. Středně velký zámek, zmodernizované sídlo, lesopark…

„Zdravíčko.“

Palo zvedl hlavu od brožury a střetl se s veselýma očima velitele stráží. Byl to statný muž ve středních letech, s opotřebenou přilbou a kyrysem, přes který měl přehozený plášť s erbem označujícím jeho hodnost. Tyčil se v sedle s uvolněnou lehkostí člověka zvyklého na jízdu na koni, ale zároveň se zřetelnou napřímeností autority.

Velitel se nechal chvíli mlčky zkoumat a pak se usmál. Byl to vřelý úsměv. Přátelský.

Palo zaťal zuby. To mu tak scházelo…

„Ještě jsme neměli čas se představit. Jsem Prokop a velím téhle výpravě,“ pokračoval zatím velitel, ve tváři pořád tentýž výraz.

„Vim, pane,“ zabručel Palo. Velitelovo jméno mu v podstatě ihned zmizelo z paměti, nijak zvlášť mu to ale nevadilo. Třeba to celou věc urychlí.

Velitel chvilku čekal, když se ale Palo k dalším slovům neměl, plynule pokračoval: „Řekli mi, že Jeho Jasnost přijala někoho z akademie. Upřímně, byl jsem zvědavej…“

Palo mlčel.

„Nějak mi ale zapomněli říct, jak se jmenuješ,“ pokračoval velitel jakoby nic, Palo však postřehl tu drobnou změnu v jeho hlase. Teď to znělo mnohem víc jako rozkaz.

„Palo, pane,“ odpověděl poslušně.

„Zajímavý jméno. I ten přízvuk.“ Velitel zamyšleně stáhl obočí. „Ty budeš od hranic, že?“

„Jo, pane,“ odtušil Palo. Jistý si tím ale nebyl. Velitel však nebyl první, kdo mu to říkal, tak to asi byla pravda.

Velitel mu znovu dal čas k odpovědi, když se však Palo ani tentokrát k ničemu neměl, tiše si povzdechl. „Jasně, nejseš moc povídavej, chápu. Tak teda stručně. Vzhledem k tvýmu… konkrétnímu zaměření… budeš většinu času s knížepánem. Moje rozkazy se tě teda budou týkat hlavně na cestě nebo když se něco stane. V tom případě přebírám velení. Ať z toho pak nemáme zbytečný zmatky, jo?“

Palo přikývl.

„Každopádně, kdybys něco potřeboval, obracej se s tím rovnou na mě.“

„Ten… zámek. Jakej?“ strčil Palo veliteli pod nos otevřenou brožuru.

Velitel se na ni krátce zamračil, pak se ale v sedle naklonil, aby si mohl kresbu lépe prohlédnout. „Jo, Hluboká voda vypadá asi takhle,“ připustil, zatímco očima prolétal výpisky a poznámky kolem pečlivě zakresleného půdorysu zámku. „Teda ale nemyslím si, že budeš potřebovat přesnou polohu všech oken, abys určil trajektorii šípů, či co znamenaj tyhle šipky.“

Palo na to neřekl nic, očividně ale ani nemusel, protože se velitel zničehonic zatvářil tak nějak… soucitně.

„Hele, jsi nováček, tak to máš všecko ještě čerstvě v paměti. A já ti to neberu, lidi jako ty jsou potřeba. Jenom tě chci varovat, asi to nebude takový vzrůšo, jak vás učili. Tvým úkolem budou spíš věci typu zabránit mladému pánovi spadnout v opilosti do jezera a tak.“

Palo se musel zatvářit nechápavěji, než si myslel, protože velitel se tiše uchechtl a jeho výraz změkl vlídností. „Víš, mezi náma se takovým lidem říká ‚porcelán‘. Hlavně musíš zajistit, aby se nerozbili. A to ani vlastním přičiněním. A nejlíp tak, aby si tě u toho nikdo nevšiml.“

Palo znovu přikývl, seznam úkonů v jeho hlavě se však začal notně přeskupovat. Převzal si od velitele brožuru a v duchu zapátral, zda se některý z mistrů někdy náhodou nezmínil o tom, co má dělat s opilým svěřencem.

„Většinou je to spíš o dobrým postřehu než o nějakých velkých znalostech. Navíc…“ Velitel mu věnoval vědoucí mrknutí. „Porcelán mnohem líp spolupracuje, když je namol. Jenom ho odvedeš do komnat a necháš prospat, to je všecko.“ Na moment zaváhal, pak se ale přece jen vyklonil ze sedla a povzbudivě Pala plácl do ramene. „Uvidíš, za chvilku si na to zvykneš.“ Pobídl koně a zamířil do zadní části kolony, kde jel vůz se služebnictvem.

Palo se v sedle pootočil, aby mohl sledovat, jak velitel navedl koně k postranici a začal o čemsi zapáleně rozprávět s postarším sluhou, se kterým se Palo setkal už v tom krejčovství. Tu a tam při tom pohlédli jeho směrem, takže nebylo pochyb, o kom mluví. A velitel se pořád tvářil tak nesmyslně bezstarostně.

Palo se zakabonil.

Většina družiny, včetně toho postaršího sluhy, z něho byla spíš nervózní. To bylo fajn. Když měli strach, drželi si odstup a nikomu se nemohlo nic stát. Ale velitel… to bylo špatný znamení. Jakmile se k němu začali chovat takhle přátelsky, vždycky to dopadlo děsně.

Palo se otřásl.

Nechtěl to prožívat znova. Ne teď, když na akademii skončil. Pokud neuspěje tady, neměl se kam vracet. Tohle muselo dopadnout dobře.

Zhluboka se nadechl. Vydechl.

Bude to fajn. Jen si bude držet všechny od těla. Pak to bude dobrý.

4

Hluboká voda bylo úhledné, moderně zařízené sídlo s bělostnými sloupořadími v průčelí a mnoha balkony a mosty vedoucími nad hladkou plochou tmavého jezera, které mu také dalo jméno.

Cardan si pečlivě urovnal pláštík přes vypasovaný stříbřitý dublet (který k jeho potěšení ladil s hvězdami odrážejícími se na hladině jezera tak skvěle, jak si to představoval) a vykročil po jednom z mostků vedoucích nad jezerem směrem do zahrad. Podle dopisu od Fabia se měli potkat právě tady, jeho přítel však jaksi opomněl zmínit přesné místo. Naštěstí nebylo těžké odhadnout, kde bude.

Cardan za chůze přejel pohledem prozářený lesopark. Rovnou zavrhl taneční parket obklopený hudebníky i rozlehlý altán ve středu zahrady. Ne, pokud už Fabio opustil přívětivé ticho svých studoven a laboratoří, určitě si někam zalezl. Proto Cardan stočil zrak ke kulatým stolkům, které se choulily ve stínech stromořadí vedoucího podél zámecké zdi. Na každém stolku stál malý svícen a on nemusel ani moc dlouho hledat, než ve světle jednoho z nich spatřil Fabiovu nahrbenou siluetu.

Spokojený se svou výtečnou dedukcí tedy k příteli radostně zamířil. Při tom periferně vnímal, že ho Palo (jako stín ve zbrusu novém a libě padnoucím kabátu) mlčky následuje. Mít někoho neustále za patami byl vcelku nezvyk, to mu ovšem vrásky tolik nedělalo. Podstatně více ho znervózňoval fakt, že vůbec neslyšel Palovy kroky. Přece nemohl být tak daleko…

Já myslel, že jsi chtěl upíra, ušklíbl se sám sobě. Neslyšný přízrak. Ještě budeš rád, když o něj potmě nezakopneš.

„Fabio,“ pozdravil přítele, jakmile se ocitl ve skrytu jeho stinného stolečku a elegantně usedl na volnou židli proti němu. „Vidím, že se dobře bavíš,“ nadhodil škádlivě a ukázal ke knihám, které se válely rozložené po stolečku způsobem, který krajně ohrožoval jeho stabilitu.

Fabio k němu zvedl hlavu. „Jsi tu brzy,“ prohodil namísto pozdravu a bezmyšlenkovitě si zastrčil brk, kterým čáral poznámky, za staromódní baret. Do už tak ztmavlé látky se vsákl další inkoust a pár kapek steklo Fabiovi po spánku. Nevypadal však, že by mu to kdovíjak vadilo. Nebo že by si toho vůbec všiml.

Cardan se nad přítelem sám pro sebe pousmál a zavrtěl hlavou. „Obávám se, že jsem tu naopak později, než jsem plánoval. Zmeškal jsem uvítací projev tvé drahé paní matky.“

„O nic jsi nepřišel,“ zahučel Fabio a nepřítomným pohybem si shrábl pod baret zbloudilou tmavou loknu, čímž se zmíněná inkoustová skvrna stala trvalou součástí nejen jeho baretu, ale i jeho obočí. „Matka sem pozvala asi tucet mladých dam ‚na námluvy‘.“

„Námluvy?“ hlesl Cardan a jen marně se snažil maskovat údiv. Jistě, párkrát viděl Fabia hovořit s dívkami, ale vždy to působilo poněkud útrpně. Na obou stranách. Fabio měl totiž ve zvyku zahltit nic netušícího kolemjdoucího podrobnostmi o svém nejnovějším výzkumu, což většinu urozených dam spíše vyděsilo, než potěšilo. Zvláště s přihlédnutím k jeho zájmům.

Fabio pokrčil rameny. „Matka dospěla k názoru, že nastal pravý čas mě oženit. A otec odplul minulý měsíc, takže jí to neměl kdo rozmluvit. Ale výzkum nezastavíš, jak říkává.“

Cardan pozvedl obočí. Přátelil se s Fabiem už bezmála sedm let a za tu dobu starého hraběte ještě nepotkal. Zato s hraběnkou, s tou se znal velmi dobře. A po tom loňském půlroku, kdy mu nabídla Hlubokou vodu jako útočiště, když utekl z rodné pevnosti… Za ten jí musel vyloženě blahořečit.

„Takže všechny ty rozpačitě se tvářící dámy jsou tu kvůli tobě?“ změnil raději téma.

Fabio vytáhl brk z baretu, cosi si poznamenal a zastrčil ho zpět. „Hádám, že ano.“

„A už jsi s některou mluvil, nebo…“ zkoumal Cardan opatrně terén.

Fabio k němu zvedl upřímně udivený pohled. „Nemluvil. Tedy, vlastně jsem jaksi doufal, že… to za mě uděláš ty.“

„Já?“ vykulil Cardan oči, tentokrát bez jakékoli přetvářky.

Fabiův jindy tak neochvějný výraz se v tu ránu zjitřil rozpaky. Přejel dlouhým prstem po knize, která ležela na vrcholku hromady. „Tedy, co se týče rozhovorů,“ koktal a po tvářích se mu kradla červeň, „byl jsi vždycky, jak to říci, zdatnější a také jaksi lépe vyškolen, a tak… napadlo mě… navíc, když jsi na kavalírské cestě, jak jsi mi psal… tedy, napadlo mě…“

„Počkej,“ začal Cardan zvolna a přimhouřil oči, „chceš, abych ti dělal dohazovače?“

Fabio zatěkal očima po shromáždění. „Bylo by to od tebe laskavé,“ zamumlal a neklidnými prsty sčísl další loknu. „Víš, právě jsem zahájil úžasný výzkum ohledně životního cyklu žab v okolí jezera.“

„Žab?“ Proč se na to vlastně ještě ptám, u všech bohů? Pochopitelně, že žab.

Cardan se na židli zaklonil, aby získal čas. Upřímně, tohle nečekal. I když, čím déle nad tím přemýšlel, tím více se mu ta představa zamlouvala. Mohla by to být zajímavá nebo přinejmenším osvěžující náplň během jeho cest. Navíc, Fabiovi by vypomohl rád, i kdyby jen tím, že vytipuje dívky, které by se před ním a jeho žabími experimenty rovnou nedaly na útěk.

Ale předně mu hlavou vířila hluboce sobecká myšlenka na vylepšení vlastního jména. Protože s čím větším počtem dívek by hovořil, galantně se jim dvořil a bavil je, tím pravděpodobněji by mohly zapadnout jiné zvěsti. Pokud nějaké existovaly.

„Udělám, co jen bude v mých silách, drahý příteli,“ pronesl dramaticky, aby rozptýlil vlastní nejistotu.

„Jako na jevišti,“ odtušil Fabio, byla to z jeho strany však ryze pozorovatelská poznámka, protože v další chvíli se mu koutky zvedly v poněkud nerovnoměrném úsměvu. „Každopádně… jak bych to… děkuji.“

„Ach, díků netřeba, je pro mne čest býti ti dohazovačem.“

Fabiův výraz poněkud zakolísal, v příští vteřině se však rozzářil něčím, co Cardan sám pro sebe nazval vědecký zápal.

„Mimochodem, dost možná jsem nalezl odpověď na tvoji otázku ohledně fyziologie upírů, kterou jsi mi tu posledně tak nadšeně teoretizoval.“ Fabio spěšně otevřel jednu z knih a začal listovat v pergamenech, které byly založené vzadu.

Cardan se přistihl, že se nedočkavě naklání vpřed. Tak nějak v duchu doufal, že se Fabio nechá vyprovokovat a skutečně se na jejich debatu vědecky zaměří.

Fabio ještě chvíli pátral, než s vítězoslavným výrazem vytáhl jeden pergamen a položil ho na stůl před sebe. Dlouze se na Cardana zadíval, jako by se chtěl ujistit, že ho poslouchá, a hlasem profesora na univerzitě spustil: „Ptal ses mě, jak by fungovalo trávení, a tedy i udržování omezené formy života upírů za předpokladu, že se živí pouze krví a žádné z jejich orgánů již nefungují.“ Na okamžik se odmlčel, aby dodal položené otázce důraz, než pokračoval: „Prozkoumal jsem tedy pečlivě beletrii, kterou jsi mi k účelu výzkumu poskytl…“

„A líbila se ti Rudá krajka?“ přerušil ho Cardan nadšeně. „Co říkáš Estiennovi?“

Fabio našpulil rty a věnoval mu káravý pohled.

„Ach, omlouvám se,“ sklopil hlavu Cardan v hrané kajícnosti. Nevydrželo mu to ale dlouho. „Ale musíš uznat, že je to strhující čtení. Estienne je bezesporu nejlepší upír, jakého jsem kdy kde četl. Už jen to, že ho v upíra proměnila kletba, která zde funguje v podstatě jako další bytost uvnitř něj, je vskutku zajímavá myšlenka, ale mě osobně vždycky nejvíce strhnou ty pasáže, kde se snaží žít mezi svými přáteli nejen tak, aby jim neublížil, ale aby vedle nich mohl prožívat plnohodnotný život, tedy ne-život, ale…“ Zarazil se, když spatřil Fabiův pobavený výraz.

Fabio mu dal ještě chvíli, a když si byl jistý, že už nebude pokračovat, tiše mlaskl. „No, musím přiznat, že jsem byl až fascinován, jak velký má na tebe ten román vliv. Chvílemi jsem tě v tom úplně viděl.“

„Vážně?“ rozzářil se Cardan, hned se ale uklidnil a pokynul Fabiovi. „Tedy, prosím, pokračuj.“

„Nuže, pečlivě jsem knihu prozkoumal a zde je má odpověď.“ Fabio k němu téměř slavnostně postrčil pergamen. „Gastrovaskulární soustava.“

Cardan se zamračil a zadíval se na hustě pokreslený a popsaný pergamen. „Já vím, co ta slova znamenají, ale proč jsou vedle sebe, to mi už, zdá se, uniká…“

Fabio ani nemrkl, vstal, obešel stůl a postavil se za Cardanovo rameno, aby mohl při výkladu na pergamen ukazovat.

„Jde o to, že upír už nemá svoji vlastní krev, a tedy ani srdce nebije, aby ji mohlo rozvádět po těle. Přijímaná krev se však musí nějak dostat do tkání a dodávat do nich život, tedy alespoň v té omezené formě, jaké je upír schopen, a udržovat tak jeho tělo ve stejném stavu. A proto,“ Fabio ukázal prstem někam doprostřed změti čar, „by bylo zcela logické, kdyby trávicí soustava zaujímala i tuto funkci, tedy funkci rozváděcí, a svým pohybem dodávala do tkání přijímanou krev a udržovala je v chodu.“

Cardan uznale pozvedl obočí. „Tedy, Fabio, jsem ohromen.“ Znovu se zadíval do spleti čar a lehce nakrčil nos. „Je to sice trochu nechutnější, než jsem si to představoval, ale…“

„Jediné, co by mohl být problém při využívání krve, jsou minerály. Ty by ale snad bylo možné odvádět na povrch, tedy skrze kůži,“ rozvíjel Fabio myšlenku a zamyšleně se mračil, „víš, jako pot, ale bez vody, takže snad v podobě krystalků, jako když na tobě zaschne mořská voda.“

Cardan se k Fabiovi obrátil, ve tváři něco mezi znechucením a rozhořčením. „Chceš tím říct, že by se ten upír potom na světle třpytil jako laciný šperk? Fabio, nebuď směšný, to by vypadalo tak nemožně.“ Na okamžik si to pokusil představit… hned nato však rezolutně zavrtěl hlavou. „Ne, tohle je absurdní a příšerná představa. Kdo kdy viděl upíra, který se třpytí?“

„Je to jenom teorie,“ pokrčil Fabio rameny. Očividně ho to příliš nevzrušovalo.

Cardan zavrtěl hlavou a už chtěl pokračovat v litanii, když vtom spatřil mezi korzujícími hosty tvář. Nepříjemně povědomou tvář. „Bohové,“ hlesl bezbarvě.

„Existence bohů je přinejmenším pochybná,“ kontroval Fabio, jehož pohled se upřel stejným směrem. „Pokud máš ovšem na mysli tu zlatovlásku, která stojí támhle pod altánkem a čas od času se na nás dívá, pak ano, jistá podobnost se zobrazováním kupříkladu bohyně lásky či úrody by tu asi byla, i když… budeš omdlévat?“

Cardan zamrkal. „Já… asi nevím.“

Fabio na okamžik starostlivě stáhl obočí. „Dobrá,“ začal váhavě a svým způsobem snad i konejšivě, „když vezmeme v potaz existenci božstev, kdo to je?“

Cardan nasucho polkl. Třeba tu nebyla kvůli němu. Třeba… třeba to byla všechno jen náhoda. Jeho paranoia však už opět pracovala na plné obrátky. „Kasandra,“ špitl.

Celé se to odehrálo loni. Nebylo to ještě ani půl roku, co pobýval v Hluboké vodě, když ten dopis přišel. Byl nadepsán rozmáchle a krasopisně a byl navoněn jakýmsi cizokrajným parfémem. Už to ho mělo varovat. Jenže tou dobou byl již plně zotaven ze svého pobaletního úprku i tělesného vypětí a jednotvárný, poněkud nudný život v Hluboké vodě ho začínal zmáhat. S neskrývaným nadšením tedy sáhl po jakémkoli rozptýlení, i kdyby znamenalo, že bude muset vysvětlovat, proč nepokračuje v reprízách matčina dvorského baletu. Nemusel vysvětlovat nic.

Předně proto, že mu zcela unikl záměr pisatelky dopisu.

Ona „zahradní slavnost a večerní ples na oslavu podzimu“, na kterou ho slečna Kasandra pozvala, se velmi záhy po jeho příjezdu na Březové vrchy proměnila v peklo. Slečna Kasandra totiž jaksi opomněla do dopisu napsat, že součástí slavností bude také lov. Konkrétně tedy lov na něj.

Asi mu to mělo lichotit. Všechen ten okatý zájem a koketování a rádoby „náhodné“ doteky, zatímco dole pod tribunami její bratr Markus předváděl na koni jakési vystoupení à la „turnaj na zahradě“. Slečna Kasandra byla bezesporu krásná. Víc než to. Byla půvabná. S hezkým obličejem, záplavou zlatých kudrn a přednostmi, které se dmuly v perlami pošitém výstřihu. A měla zájem. Měla zájem O NĚJ.

MĚLO se mu to líbit. Měl cítit touhu. Nebo třeba znechucení. Měl cítit alespoň NĚCO.

Jenže Cardanovi to nelichotilo. Ani trochu. Naopak, každý takový projev přízně, každý dotek její ručky na jeho paži nebo nedej bože na koleni, mu vysílal po těle vlny nevole.

Představení skončilo a on už se napůl zvedal s jakousi neurčitou výmluvou, že si potřebuje protáhnout nohy, když vtom se tribuna otřásla a po schodech k nim přidusal Kasandřin bratr Markus. Byl to ohromný kluk s rameny jako zápasník, zlatými vlasy staženými do uzlu a pohodovým výrazem v prostoduché tváři. Když Cardana spatřil, kývnul na něj a přátelsky se zakřenil.

„Parádní jízda, co?“ řekl a jakoby nic ze sebe stáhl vyšívaný dublet, takže zůstal na zastíněné tribuně jen v košili. „Ale teda potím se v tom jak…“

„Markusi!“ okřikla ho Kasandra, Cardan ji však téměř nevnímal.

Netušil, čím to bylo. Snad tím, jaká síla a pohoda z Markuse sálala, snad tím, jak se mu propocená košile lepila na svalnatý hrudník a ohromné paže, nebo možná jen tím, že po něm nic nechtěl… ale něco v Cardanovi se pohnulo. Rozševelilo se to jako stovka motýlů a usadilo se mu to ve tvářích jako tichý ruměnec.

Srdce mu vyskočilo až do krku.

Protože v tu chvíli ho napadlo… možná s ním bylo celou dobu špatně TOHLE. Možná proto nemohl být s Di, kterou měl opravdu rád, ani se slečnou Kasandrou, která, ač krásná, ho k smrti děsila. Možná prostě nemohl mít vztah se ženou. A Markusova přítomnost ho uklidňovala právě proto, že… byl kluk.

Ta myšlenka byla šílená, ale zároveň jaksi uklidňující. Kdyby to byla pravda, všechno by najednou dávalo smysl.

Musel do sebe být pohroužený déle, než si myslel, protože když zvedl hlavu a konečně od Markuse odtrhnul pohled, Kasandra na něj koukala plná zmatení… a snad taky zlosti. A Cardana se v tu ránu zmocnila hrůza. Viděla, jak se na Markuse dívá? Uhádla, na co myslí? Řekne to nahlas?

Neřekla. Ale Cardan se přesto nedokázal zbavit obavy, že to VÍ. Že to ví a jen čeká na nejvhodnější příležitost, aby to vytáhla na světlo a rozmetala jeho společenský život na kousky.

Zbytek večera tak strávil v zaražené zdvořilosti a sotva mu to slušnost dovolila, odjel. Ne do Hluboké vody, ale domů. Do pevnosti. Jak matku znal, nehodlala s ním mluvit ještě přinejmenším měsíc. A on potřeboval být sám. Sám a přemýšlet. Dokud měl čas.

Čím déle se však v otázce vlastních preferencí šťoural, tím se mu jeho vyhlídky zdály ubožejší.

I kdyby se mu totiž podařilo celou záležitost ututlat – a měl vymyšlených desítky výmluv, které by to jistojistě dokázaly – nic to neměnilo na skutečnosti, že život, který si pro sebe v duchu maloval, byl tímhle jednou provždy v troskách. Protože pokud skutečně nesvedl mít vztah s dívkou – a nedokázal si sám sebe představit, jak provádí totéž s klukem – pak mu nezbývalo než prožít zbytek života v osamění, obklopen jen svými stesky a tichem. Sám.

Nebylo se tedy čemu divit, že takovou představu střízlivý neunesl.

„Cardane?“

Trhl sebou.

Fabiův inkoustem pomatlaný obličej mu visel před očima jako špatně načrtnutá grafika. „Klesá ti tlak,“ oznámil Fabio, jako by to snad mělo pomoct. Cardan se tomu málem zasmál.

Kasandra.

Upřímně doufal, že se mezitím vdala a na něho i na celou tu věc s Markusem zapomněla. Pokud věděl – a i když na tom poslední měsíce nebyl nejlépe, stále se o tom nechával pravidelně informovat – zatím žádné zvěsti TOHO rázu nekolovaly. Musela si to nechat pro sebe. Nebo jen nenašla vhodnou příležitost. Byla tu teď kvůli tomu? Chtěla ho ponížit tady, přede všemi? Zrovna když se konečně sebral natolik, aby se postavil rozsudku doživotní samoty čelem a otevřenou myslí.

Nenápadně mrkl k altánku.

Pořád tam stála, zlatovlasá a s výstřihem, který překračoval slušnost. Nedívala se na něj… počkat, teď se podívala jejich směrem. Když však zachytila jeho pohled, koutek se jí zkroutil a ona se zase odvrátila.

Cardan sevřel okraj stolku. Zapátral po všech těch inteligentních, dobře mířených odpovědích, které si pro tuto příležitost nachystal. Zatím u něj vedlo poněkud kousavé: Po setkání s vámi jsem se raději rozhodl strávit život v uctivém celibátu, má drahá, když si ale představil, že to dívce říká do očí, zvedal se mu z toho žaludek.

Co tedy chceš dělat? Sedět tu a čekat jako malý kluk na pohlavek? ozvala se znenadání jeho hrdost. Postav se jí čelem. Nemůže ti ublížit, když do toho půjdeš první. Budeš pánem situace. Bude to tvoje.

Tak na co čekáš? Zvedni se a běž.

Tělem mu vyšlehla vlna energie a spálila poslední zbytky váhání.

„Omluvíš mě?“ prohodil směrem k Fabiovi a zamířil přes trávník k ostentativně odvrácené dívce. Ta si jeho přítomnosti všimla, až když byl jenom kousek od ní. Překvapeně vykulila oči, to už se ale Cardan zastavil a zdvořile se jí uklonil. V hrudi mu s každým tepem burácelo odhodlání. Poprvé za celou věčnost cítil sebevědomí.

„Dobrý večer. Předpokládám, že jste si se mnou přála mluvit,“ odtušil, hlas jako střep ledu a ramena napřímená jako král.

Kasandra zamrkala. Jednou, pak podruhé. A napotřetí se její krásná tvář zkroutila do špatně potlačovaného úšklebku. „S vámi ne,“ odpověděla mu přezíravě. Pak ukročila v symbolické pukrle a s úsměvem koketující paní zamířila za osaměvším Fabiem.

Cardan zůstal ještě hodnou chvíli trčet na místě jako bolavý zub, zatímco mu krk a uši zaplavovala horkost.

Tak tohle bylo trapné. Trapné a taky hloupé. Jeho důstojnost se tu teď vylévala do trávy.

Jistě, že Kasandra nechtěla mluvit s ním. Hraběnka přece tuhle slavnost uspořádala proto, aby Fabiovi našla ženu. A Kasandra se zřejmě toužila stát hraběnkou. On byl jen překážka, která se konečně uráčila vypadnout.

Zaťal ruce v pěst.

Nebyla tu kvůli němu. Možná o jeho tajemství ani nevěděla. A pokud ano, a on se té obavy nedovedl zbavit, zvláště teď, když mu ji ani nepotvrdila, ani nevyvrátila, zřejmě jí zatím nebylo vhod to šířit.

Cítil, jak mu v hrdle probublává mírně nepříčetný smích, podařilo se mu ho ale spolknout. Všechna ta nevybitá energie a sebevědomí mu teď splaskle ležely v žaludku a pálily ho na jazyku jako nevyřčená slova.

Olízl si rty. Potřeboval se napít. A to pořádně.

Zvolna vykročil zahradou.

Nikdy by sám sobě otevřeně nepřiznal, že si během zimy na pití přivykl.

A ani náhodou by si otevřeně nepřiznal, že už se bez něj nedokázal obejít.

Ale ve chvíli, kdy se proplétal okrajem davu ke stolkům s občerstvením, mu to bylo srdečně jedno.

*

„Palo, nezdá se ti, že se ten most nějak… hýbe?“

Kníže Cardan (jehož jméno si Palo s obrovským soustředěním dokázal pravidelně opakovat) se vratce zastavil a plavným pohybem upadl na okraj zábradlí. Při tom si most před sebou měřil podezřívavýma, skelnýma očima.

Palo se k němu otočil. Od chvíle, kdy se mladý pán s takovou vervou pustil do pití, očekával, že nastane doba, kdy přestane spolupracovat.

A zřejmě to bylo teď.

„Palooo?“ protáhl mladý kníže, zjevně nespokojen s jeho mlčením.

„Ne, pane.“

Mladý pán našpulil rty a podezřívavě přimhouřil oči. „Víš to jistě?“

„Jo, pane.“

Kníže ještě chvíli nedůvěřivě zíral na most, pak se ale zazubil. „Skvělé, jdeme,“ zahlaholil vesele.

Palo se tedy otočil a vyrazil po mostě jako první. Jen tak tak při tom krotil napětí, které mu lomcovalo svaly. Protřepal si prsty, ale moc to nepomohlo.

Když se kníže zvedl a vykročil vstříc té zlatovlasé holce, byl si Palo téměř jistý, že dojde na střet. Ta nálada visela ve vzduchu a zračila se knížeti ve tváři i v pohybech. Svým způsobem se na to Palo dokonce těšil. Od toho rozhovoru s velitelem byl nesvůj, a navíc začínal být ze všech těch lidí kolem unavený. Kdyby se mohl na knížecí pokyn s někým porvat, nejlíp s dívčinou ochrankou nebo někým, kdo vydrží pár ran, pomohlo by mu to.

Než tedy kníže ke zlatovlásce došel, byl už Palo připravený víceméně na všechno, včetně spontánní střelby, a srdce mu obíjel bohatý, pravidelný rytmus těla připraveného k boji.

Jenže ono se nic nestalo. Kníže s dívkou prohodil jedinou větu a pak tam zůstal stát. Ani za ní nešel. Jenom tam stál, než se sebral a obsadil nejbližší stolek s pitím.

Palo zakroužil rameny. Šlo to ztuha.

Velitel ho před tím přece varoval. Práce osobní stráže nebyla ani zdaleka tak vzrušující, jak ho učili mistři akademie. To mu ovšem nijak nepomáhalo zmírnit to vydrážděné napětí. Co by teď dal za nějakého soupeře…

Znovu si protřepal prsty. Dnešní noc bude zlá. Cítil to.

Trvalo mu hloupě dlouho, než mu došlo, že na prknech mostku slyší jen svoje kroky. Polohlasně zavrčel a rozběhl se zpátky.

Mladý pán naštěstí zůstal tam, kde ho viděl naposledy. Stále se opíral o zábradlí, i když teď už ani zdaleka ne tak uvolněně. Visel na něm za předloktí, hlavu spadenou mezi pažemi, jako by ji už nedokázal udržet vzpřímeně. Nehýbal se.

Palo udělal krok blíž, pak se ale nerozhodně zastavil. „Pane?“ Jeho hlas se odrazil od vodní hladiny pod nimi.

Kníže ze sebe vydal jakýsi neartikulovaný zvuk.

„Pane…“

„Říkám, že budu zvracet,“ zamumlal mladý pán a hlava mu klesla ještě níž.

Palo přešlápl, vzápětí ale veškerá jeho nerozhodnost opadla, když kníže vyplnil svoji předpověď přes zdobné zábradlí.

Palo zareagoval spíš instinktivně. Rychle zachytil knížete pod rameny a podržel ho vzpřímeně, dokud nedokončil, co potřeboval.

Po chvilce si mladý pán naposledy odplivl do temné vody pod nimi a zvedl k němu hlavu. „Děkuji,“ zahuhlal, než se opět vratce narovnal. „Nuže, můžeme pokračovat.“ Udělal jeden rozhodný krok směrem dál po mostě.

Palo ho zachytil právě včas. „Pane?“ Vložil do svého hlasu tolik otázky, kolik jen svedl.

Kníže Cardan se na něj dlouze zadíval, vise v jeho sevření jako rozbitá loutka. „Zdá se, že to nebude tak snadné.“ Křivě se na něj zazubil. „Asi mě budeš muset nést.“

Palovo obočí nevěřícně poskočilo, kníže na něj však upřel nečekaně bystrý pohled.

„Svedeš to?“

„A… ano, pane,“ odtušil Palo. Stále se mu nechtělo věřit, že to šlechtic myslí vážně.

Kníže Cardan naklonil hlavu na stranu. „Nuže?“

Palo potřásl hlavou, přidřepl si, jednou rukou chytil mladého pána pod rameny, druhou pod koleny a zvedl si ho do náruče. Byl lehčí, než čekal. A taky mnohem křehčí. Jako by skutečně byl z porcelánu. Ta myšlenka v něm vyvolala zvláštní chvění, ale neměl čas ho zkoumat.

Pevněji sevřel dlaně kolem drobného těla mladého pána, dávaje si při tom dobrý pozor, aby ho nezmáčkl příliš, a pomalu vykročil přes most směrem k zámeckému paláci.

„Nejsem moc těžký?“ zajímal se kníže polohlasem, téměř už ze spánku.

„Ne, pane.“

„Vážně?“

„Jo, pane.“

„Hm…“ Mladý pán se nezdál přesvědčen. Vzápětí se mu však výrazem rozlila myšlenka. „Možná jsi přece jen upír.“

Palo se rozhodl, že to bude raději ignorovat.

Netrvalo dlouho, než je oba dopravil před dveře pánových komnat.

„Dej mě na zem, najdu klíče,“ procitl znenadání kníže Cardan.

Palo ho tedy opatrně postavil, jednu ruku mu však ponechal na rameni pro případ, že by mladý pán náhlou přítomnost země neustál. Ten se však jen opřel zády o zeď a začal se neohrabaně prohledávat.

„Asi jsem ty klíče ztratil,“ pronesl s nádechem tragična. Vtom však přimhouřil oči a na druhý pokus si opřel sevřenou pěst o rty. „Umíš vyrážet dveře?“ V jeho otázce se neskrýval ani stín pochybnosti, zda to Palo skutečně dovede.

Palo zatěkal mezi mladým pánem a dveřmi, hned ale zavrtěl hlavou. Sklonil se, aby se ujistil, že ho kníže alespoň trochu vnímá. „Pane, můžu… kapsu?“

„Sáhni mi, kam jen chceš,“ prohlásil mladý pán a rozmáchl rukama, div že se neskácel. Vzápětí se vlastním slovům zachichotal, jako by v nich našel nějaký skrytý vtip.

Palo se ujistil, že kníže stojí alespoň trochu stabilně, než mu opatrně sáhl do kapsy širokých nohavic. Klíče v nich pochopitelně našel. Rychle odemkl a vrátil se k mladému pánovi. Ten se mezitím u zdi pohodlně uvelebil a teď s nohama široce rozkročenýma a hlavou spadenou pospával.

„Ehm, pane?“

Kníže Cardan se trhnutím probral. „Ach, jistě.“ Pohyboval se vratce, ale přece jen se odlepil ode zdi, přesunul ke dveřím a opřel se rukama o jejich kamenný portál. Chvíli na něm visel, znenadání se však ohlédl přes rameno a… usmál se. „Děkuji za příjemný večer.“ Nato nechal dlaně sklouznout z kamenného oblouku a s přehnanou pečlivostí za sebou zavřel dveře.

Zavládlo ticho.

Palo na dveře hodnou chvíli nechápavě zíral. Nakonec to ale nechal být a neochotně se vydal do křídla pro služebnictvo. Věděl, co bude následovat. A vůbec se mu do toho nechtělo.

5

Cardan měl rád koberce s vysokým vlasem. Bylo to jako vzbudit se v hebké srsti. A rozhodně to bylo lepší než se probudit na holé mramorové podlaze. Tuhle zkušenost už také měl, a kdyby záleželo na něm, dal by je ve všech ložnicích oficiálně zakázat.

Cardan tlumeně zamručel a pokusil se otevřít oči, ale jako by měl pod víčky písek. Nechal je tedy raději zavřené.

Úplně chápu, jak se cítíš, Estienne, pomyslel si trpce. Taky mám pocit, že se uvnitř měním v prach.

Místo kletbou podmíněné touhy po krvi ovšem cítil jen sílící potřebu pořádně se něčeho napít. Olízl si vyprahlé rty, dosáhl však jen toho, že ucítil na patře a rtech kyselou pachuť. Zašklebil se. Takže už zvracel. Výborně, třeba se tomu teď vyhne.

Vydechl, až se chloupky koberce roztřepetaly. Sám pro sebe se tomu uchechtl, vzápětí však stáhl tvář, když mu z nitra lebky vystřelila ostrá bolest. Dobrá, to už by stačilo.

Pomalu přitáhl nohy pod sebe, se zasupěním se zvedl na loktech a pomaličku se vytáhl do sedu. Ta změna byla sice pomalá, přesto se však musel opřít rukama o zem, aby vyrovnal motání hlavy. Polkl. V krku ho pálilo. Opravdu už se potřeboval napít.

Zvedl dlaně k očím, aby si je promnul, jakmile však udělal prvních pár pohybů, tlumeně zaklel. Rozlepil oči a zamžoural na šmouhy bílého pudru a černé tužky, které mu zůstaly na kloubech prstů. Jasně že se neodlíčil. Kdyby se odlíčil, nespal by na koberci.

Chvíli tak zůstal sedět, napuchlé oči přivřené a umazané ruce složené v klíně. Nakonec se však sebral, s dalším zasténáním se vyhrabal do stoje a opřel se čelem o chladnou zeď chodby. Studená omítka byla jako balzám na tepavou bolest a tlumila nevolnost, která se mu vlnila v žaludku.

Vychutnal si ten pocit, a když si byl jistý, že má dost síly, s heknutím se od zdi odlepil a dovrávoral pár zbývajících kroků do ložnice. Lítostivě se zadíval na ustlanou postel, pak ale zaměřil pozornost na stolek vedle ní. S úlevou na něm spatřil džbán vody a pohár.

Zhluboka se nadechl, překonal zbývající vzdálenost a ztěžka dosedl na pelest. Chvíli laškoval s myšlenkou, že si ještě na okamžik lehne, pak ji ale zavrhl. Podle světla, prosvítajícího mezi závěsy, už teď bylo pozdní dopoledne. Jestli chtěl nějak rozumně vyrazit do Artenburku, musel se dát rychle dohromady.

Natáhl se po poháru, naplnil ho vodou ze džbánu a na jeden lok ho do sebe obrátil. Musel to zopakovat asi tak třikrát, než si začal alespoň trochu připadat jako člověk.

Jednou rukou si shrábl vlasy uvolněné z uzlu, naplnil další pohár a už o něco stabilněji přešel na druhou stranu pokoje k toaletnímu stolku, kde na něj čekal lavor s vodou a osuška. Napadlo ho, jestli jsou tady už od večera anebo jestli někdo nad ránem přišel, překročil jeho nehybné tělo roztažené na chodbičce a nachystal to. Tiše se té myšlence zasmál a vzápětí zasténal bolestí. Dobrá, měl by teď na nějakou dobu přestat sám sebe rozesmávat.

Ponořil dlaně do lavoru a opláchl si obličej. Voda se zakalila bělostnou mlhou smytého pudru. Chvíli ji jen zasněně pozoroval, než se otřepal a pokračoval v mytí. Nakonec si přitiskl studené dlaně na víčka.

Dobrá… co si tak ze včerejšího večera pamatuje? Teď, když byl skutečně vzhůru, pokusil se vybavit si alespoň zlomky. Pamatoval si rozhovor s Fabiem, upíry, setkání s Kasandrou… a z nějakého důvodu taky zvláštní teplo a Palovy oči, tak blízko, že kdyby zvedl ruku, mohl by se dotknout jeho tváře…

Potřásl hlavou a znovu se opláchl. Pak upřel pohled do zrcadla. Věnoval sám sobě úšklebek. „Začínáš mít cvik,“ zamumlal. „Tohle bude průšvih, to mi věř.“

Odpovědí mu bylo ticho.

*

„Dobré ráno,“ pozdravil svého osobního strážce, jakmile za sebou zavřel dveře komnaty. Pro dnešní dopoledne zvolil temně modrý dublet s moderními krátkými nohavicemi a punčochami, ve kterých si znovu připadal alespoň trochu jako člověk.

Palo se narovnal a cosi neurčitě zamručel. Vypadal nevyspale a zřejmě se mu nechtělo mluvit. Jako ostatně asi nikdy.

„Vyspal ses dobře?“ zeptal se Cardan, sice poněkud zbytečně, ale pro účel zahájení konverzace to muselo stačit, a zamířil mramorovými chodbami k jídelně. Potřeboval kávu. A to hned.

Palo s ním srovnal krok, ale mlčel.

„Palo?“

„Hm?“

Cardan se k němu otočil, jedno obočí zdvižené. „Ptal jsem se, jestli ses dobře vyspal.“ Strážcova mlčenlivost mu běžně nevadila, teď ale potřeboval informace.

Palo zaváhal, nakonec k němu ale pomalu sklopil oči. Jejich neproniknutelná čerň nic neprozrazovala. „Moc ne, pane,“ zahučel tiše.

Cardan soustrastně stáhl koutek. „To je mi líto. Co se stalo? Špatné sny? Nebo ti nevyhovoval pokoj?“

Palo dlouho mlčel, jako by si jeho větu v duchu překládal. Pak zvolna, a pro něj zřejmě tak typicky, pokrčil rameny. „Jiný… místo.“

Cardan se na okamžik zamračil a chvíli přemýšlel, jak si má jeho odpověď vyložit. Nakonec se však pousmál. „Nerad spíš mimo domov?“

Palo se zamračil. „To ne… pane.“

„Tak proč je jiné místo problém?“

Palo zamrkal a sevřel pěsti. Byl to nejsilnější projev emocí, jaký u něj Cardan zatím viděl. „Neni… problém, pane,“ zamumlal nakonec a opět se zadíval před sebe. Zdálo se, že ho i tahle kratičká debata zcela vyčerpala, a Cardanovi ho začínalo být skoro až líto, ale on zkrátka potřeboval vědět…

Zvolnil krok, chvíli volil slova a pak se opatrně zeptal: „Byl včerejší večer… náročný?“

Sklouzl pohledem k Palovi a čekal, jestli pochopí, jak to myslí.

Ten mu však neposkytl žádné vodítko. Jeho výraz zůstal netečný.

Cardan sevřel zuby. Takže umění náznaku zde nehrozí. Skvělé. „Myslím tím, zda byl náročný… pro mne.“

Palo mlčel. Zdálo se, že vůbec neodpoví, pak k němu ale trochu strojeně sklopil oči, jako by si to pořád musel připomínat. „Asi, pane.“

„Asi?“ vyhrkl Cardan a vytřeštil oči.

Strážce však zase jen pokrčil rameny. „Zvracel jste. Do… jezera. A… nes jsem vás.“

Tak odtud byla ta vzpomínka na Palův obličej tak blízko jeho. Někde hluboko v sobě ucítil osten zklamání, ale rychle ho poslal zase spát. Namísto toho si jen sevřel kořen nosu. Takže Palo ho nesl. Bohové…

„Viděl to někdo?“ zeptal se téměř šeptem.

„Ne, pane.“

Tiše vydechl úlevou a jal se zachraňovat alespoň zbytky své důstojnosti. „Víš, Palo,“ začal opatrně, „možná jsem říkal nějaké hlouposti, nemusíš mi je opakovat, ale ať jsem říkal cokoli, ignoruj to, prosím.“

„Fajn, pane.“

Cardan mu věnoval vděčný úsměv. Vtom ho ale polila zlá předtucha. „A nevyprávěl jsem náhodou žádné vtipy, že ne?“

Palovým výrazem se na okamžik mihl stín pobavení. Nebo si ho tam Cardan spíš představil. „Ne, pane.“

„Díky bohům…“

*

Kočár drkotal po cestě dál.

Cardan se s trhnutím probral. Už si chtěl promnout oči, včas se však zarazil a místo toho si jen toho dne již přinejmenším podesáté stiskl kořen nosu. Bolest hlavy skoro odezněla, a i nevolnost se znatelně utišila, takže se Cardan po chvíli přistihl, že začíná mít hlad.

Znovu se pohodlně opřel a pohroužil se do myšlenek.

To uvědomění ho zasáhlo jako prudký liják.