Přeložila Blažena Lupínková

SUCH LOVELY SKIN

Copyright © 2024 Tatiana Schlote-Bonne

By arrangement with Transatlantic Literary Agency Inc.

All rights reserved.

Translation © Blažena Lupínková, 2026

ISBN 978-80-284-0412-3

Upozornění

na obsah:

úmrtí dítěte a zmínky o sebevraždě

1

Ležím v posteli a na telefonu si upravuju svoje bio na twitchi:

napůl Japonka, napůl elfka, she/her, čarodějka na částečnej úvazek, streamerka na plnej úvazek, všechno jsem posrala, někdo mě zabijte pls

Tu poslední část smažu, ačkoliv přesně takhle se celý dny cejtím. A tak teď moje bio končí označením „streamerka na plnej úvazek“, což mi přijde zavádějící vzhledem k tomu, že už ani nestreamuju, ale v duchu si připomenu, že to je pořád to, co mě charakterizuje nejvíc – nebo teda charakterizovalo – předtím, než jsem před třema měsícema všem podělala život.

Zavrní mi mobil.

Brianna: cau viv!! jak to jde??😊

Odpovím: jde to :)) co ty???

Brianna: supeeer!!!

Tři tečky mi napovídají, že ještě něco píše. Doufám, že jenom posílá nějaký meméčko se SpongeBobem nebo nějakej vtípek a že nezavede řeč na to, že v pondělí začíná škola.

Brianna: kamooo, ja ti to proste napisu tak, jak to je – Mason dneska porada party na oslavu posledniho vikendu pred maturitnim rocnikem. rozhodne doufam, ze prijdes!!! nechci na tebe nejak tlacit, ale MEGA MI CHYBIIIS!

Zhoupne se mi žaludek. Mý starý já by vyrazilo okamžitě. Ale párty u Masona znamená, že tam budou všichni. A vzhledem k tomu, že to je poslední sobota před začátkem školního roku, bude to pořádná divočina.

Začnu psát: nevim, myslim ze na me neco leze, protože to je mnohem jednodušší než přiznat, že tam prostě nechci jít, ale pak to smažu.

Proč bych nemohla jít?

Protože by to znamenalo oblíct si kalhoty a učesat si vlasy a udělat tyhle dvě věci dohromady by bylo pravděpodobně těžší než porazit final bosse z Dark Souls holejma rukama. Navíc mě všichni budou litovat a já si ničí lítost nezasloužím.

To je na tom to nejhorší: nikdo – ani mí rodiče, dokonce ani Bri – neví, že za to, co se stalo v červnu, můžu já. Nikdy jsem nebyla kdovíjak populární, ale než se tohle všechno stalo, měla jsem aspoň trochu cool auru: byla jsem ta holka, co hraje hororový hry. Teďka jsem jenom ta holka, který se stalo něco strašnýho. A pokud půjdu k Masonovi, budu ztělesněním toho, kdo všem kazí náladu. #tragedie

Odpovím: nevim, jeste uvidim

Okamžitě mě mrzí, že jsem Bri takhle odbyla. Celý léto se mi snažila pomoct – nosila mi jídlo, posílala vtipný meméčka, ptala se, jak se mám – a já přitom už vůbec netuším, co se děje v jejím životě. Ten pátek před tím hrozným červnovým dnem jsme spolu hrály Magic: The Gathering Arena a Bri mi vyklopila všechny spicy detaily o tom, jak si to s Ericem konečně rozdali. Poslední tři měsíce se ze mě ale stala trapná zoufalka, která ji táhne ke dnu, a to jí stopro musí lézt na nervy. I já sama sobě lezu na nervy. Pošlu jí pár vysmátejch emoji, jenom abych ukázala, že to se mnou ještě není úplně marný.

Brianna: ok!!!

Brianna: neplanujes zase nejakej stream?

Brianna: nebo bysme mohly jen tak chillovat a zase si zahrat magicy!!

Brianna: ale mozna by ti stream zlepsil naladu?? vis co, zase bys naskocila na svou vlnu

Na všechny její zprávy zareaguju srdíčkem. Jasně že jsem přemejšlela, že bych se vrátila ke streamování. Kromě pocitu viny je to jediná věc, na kterou myslím. Ale nevím, jestli by ten stream za něco stál, a i kdybych se dokázala posadit před kameru a smát se a předstírat, že je všechno v pohodě – co bych hrála? Musela by to bejt nějaká nová hra. Něco úplně jinýho. Něco, co volá Čau lidi, jsem zpátky a zasloužím si vaši pozornost! Možná je tohle to, co potřebuju poslední víkend před začátkem školy: nová hororová hra. Pokud se mi podaří vzkřísit svůj kanál, třeba zvládnu i vylézt z postele před polednem a nějak se sebou žít.

Posadím se a scrolluju si e-maily. Dřív mi chodila hromada zpráv od fanoušků, kteří mě prosili, abych si zkusila zahrát nějakou bizarní hru, kterou naprogramovali doma ve sklepě. Tvůrcům se hodí reklama zadarmo a mně tyhle obskurní hry pomáhají odlišit se od milionů jinejch streamerů League of Legends. Možná se tady v těch nepřečtenejch e-mailech někde skrývá nějakej skrytej poklad. Něco strašidelnýho, něco, co mi pomůže vrátit se na twitch.

Mám tady link na hentai hru. Pak nějaký 2D sbírání ovoce. Další erotická hra. Hra, která je vlastně Baldur’s Gate 3 z Temu. Něco, co má v předmětu ZAHRAJ SI TUHLE HRU TEĎ HNED!!! ZMĚNÍ TI ŽIVOT!!! Přišlo mi to asi dvacetkrát – ne, čtyřiapadesátkrát – z tý stejný spamový adresy: c00lg4m3rs123@yahoo.com.

Chvilku nad zprávou váhám. V neskrývaným zoufalství toho předmětu je něco lákavýho. Napadne mě, že mám asi šanci padesát na padesát, že to je virus. Než nad tím začnu moc spekulovat, prostě ten e-mail otevřu. Na černým pozadí je nápis:

Představujeme LOCKED IN: Hororovou únikovku! Hra jenom pro ty, kdo se odváží čelit svému nejtemnějšímu strachu!!!

Na obálce hry je nakreslená holka, která se krčí v koutě se sešitejma očima a pusou. Totálně můj vibe. Kliknu na odkaz, a zatímco se stránka načítá, okusuju si nehet. Komentáře na webu tu hru popisujou jako „edgy a fakt děsivá“ nebo „klaustrofobická“, ale to dost pravděpodobně napsal sám programátor. Ať už je to pravda, nebo ne, edgy a klaustrofobický je moje. A i když ta hra bude stát za houby, můžeme ji s mejma fans zhejtit, jako kdybych byla gamerská verze J. Jonaha Jamesona ze Spidermana.

Pohled mi padne na světla, kameru a mikrák u psacího stolu. Celou sestavu už pokrejvá vrstva prachu. Hrála jsem, i když jsem na tom kvůli smutku byla nejhůř, ale jenom offline a jenom na svým notebooku v posteli. The Sims. Skyrim. New Vegas. Prostě feel good hry.

Přejdu ke stolu a pohnu myší. Jakmile se obrazovka probudí k životu, přejdu na stránku LOCKED IN. Pomrkává tam na mě tlačítko Stáhnout zdarma. Na pozadí hraje jemná, melodická skladba na piano. Nějaká holčička to doprovází strašidelným pobrukováním.

Mohlo by tohle bejt ono? Můj návrat před kameru? Návrat k mýmu skutečnýmu já?

Celým tělem až ke konečkům prstů mi zabrní vzrušení, což je pocit, kterej jsem už měsíce nezažila. Uvelebím se na zářivě růžový ergonomický židli pro gamery, kterou jsem si koupila na oslavu třiceti tisíc followerů a sta platících subscriberů za peníze, který mi vydělal twitch. Protáhnu si krk a kliknu na tlačítko Stáhnout. Zkusím si to zahrát na zkoušku a pak možná – pokud se na to fakt budu cejtit a jakmile zjistím, jak se to vůbec hraje – začnu streamovat.

Načte se úvodní menu. Herní možnosti jsou napsaný stejným rádoby strašidelným rudým písmem jako e-mail a ta jemná melodie na piano doprovázená pobrukováním malý holčičky začne hrát nanovo. Je to děsný klišé, ale creepy holčičky k hororu prostě patří. Kliknu na Nová hra.

Moje postava se objeví v úzký chodbě se zabedněnejma oknama. Ze zdí se odlupuje žlutá květinová tapeta. Grafika je překvapivě kvalitní a realistická. Z tapet se dere ven něco ostrýho. Zazoomuju blíž. Nehty – zlomený a zakrvácený. Miluju.

Chodba mizí v temnotě. Panuje tady taková tma, že ani nevidím, co je přede mnou. Kliknu na Tab, abych zvýšila jas, ale v ruce mý postavy se objeví baterka, která osvítí dlouhou chodbu až ke schodišti. Otočím se doleva. Další dlouhá chodba.

Skříííp.

Otočím kameru ke zvuku. Z jedný místnosti vyjde nějaká silueta v temným plášti a vystoupá po schodech tak rychle, že si ji ani nestihnu pořádně prohlídnout. Pokusím se vyrazit za ní, ale vtom se otevře zápisník.

Přečtu tu zprávu nahlas, abych si vyzkoušela mluvení před imaginárním publikem na twitchi.

Jsi reportérka, která vyšetřuje zvěsti o zlovolných přízracích v opuštěném činžáku. Nemůžeš se dostat ven. Tvoje přítomnost uvnitř budovy probudila cosi, co nechce, abys odešla živá.

Schovej se. Uteč. Najdi cestu ven.

„Slyšíte to, lidi?“ prohlásím k fiktivním divákům. „Uvízla jsem v baráku, kde straší. Nic novýho.“ Dřív mi tohle povídání k sobě přišlo divný, ale teď už si bez toho hraní ani nedovedu představit, což je dobře. Evidentně to v sobě pořád mám.

V pravým rohu se objeví zpráva: Najdi náhradní baterie.

Baterka zabliká a její světlo zeslábne.

Vejdu do nejbližší místnosti. Dřevěnou podlahu pokrývá roztrhanej koberec. Na zdi visí křuplá televize. Není tady nic, co by blikalo nebo zářilo, aby to hráči naznačilo, že to je důležitý, a přesně tak mám hraní ráda: žádný vedení za ručičku.

Otevřu kuchyňský šuplíky.

Nic jsi nenašla.

Prohledám bordel na stole.

Nic jsi nenašla.

Baterka se znovu rozbliká, tentokrát výhružněji, dokonce na tři sekundy zhasne úplně a já s ní musím zatřepat, aby se zase rozsvítila. Zamířím do ložnice a otevřu šatní skříň.

Nic jsi nenašla.

Ale no tak… Musím ovšem přiznat, že respektuju hru, která mi nic nedá zadarmo. Prohledám noční stolek.

Baterie přidány do inventáře.

Konečně. Baterka se rozsvítí naplno. Otočím se zpátky a nadskočím – v pravým rohu místnosti se krčí holka v bílý noční košili. Je na všech čtyřech, má prohnutý záda a břicho nahoru. Přeběhne ze zdi na strop a s chichotáním zmizí v šatní skříni.

Nic originálního, ale funguje to. Ignoruju husí kůži a zamířím zpátky na chodbu.

Skvělá věc na streamování je, že vlastně nehraju sama. Tenhle typ her je mnooohem strašidelnější offline. Ale baví mě to. Opatrně našlapuju a připadám si víc naživu než posledních pár měsíců. Navíc když mě nějaká hra opravdu vyděsí, vytáhnu z terárka Bakuga, abych nebyla sama.

Přejedu židlí ke skříni, kde se ve svým skleněným terárku Bakugo zrovna vyhřívá na kameni. Je to hroznýš královský s mléčně šedivejma šupinama. Máma se mohla zbláznit, když jsem jí oznámila, že si ho chci pořídit, ale koupila jsem si ho za svoje vlastní peníze a vzhledem k tomu, že je jenom v mým pokoji, je to vlastně, jako by tady nebyl.

Položím si Bakuga na rameno a nechám ho, aby se mi proplazil pod vlasy a obtočil se mi kolem krku. Jeho šupiny mě příjemně chladí a uklidňují. Teď jsem ready ponořit se do týhle hry naplno.

Na tomhle podlaží jsou troje další dveře. Dvoje jsou zakrytý pavučinama a na třetích jsou rýhy od drápů, jako by se dovnitř pokoušel prodrásat medvěd. To jsou evidentně ty správný. Vejdu. Dveře se za mnou samy zaklapnou. Otočím se, abych je zkusila znovu otevřít, ale klika se ani nehne.

Jsem tady zamčená.

Paráda, rozhodně se tu skrývá něco důležitýho. Nějaká hádanka, kterou musím rozlousknout.

Přejedu kamerou po místnosti. V rohu tikají kyvadlový hodiny. Světlo baterky dopadne na starej, rozpadající se gauč s podezřelejma rezavejma skvrnama. Na zdi visí obraz starý ženský se založenejma rukama a kloboukem s peřím na hlavě. Když se pohnu doprava, její oči se za mnou otočí – přesně jak jsem čekala.

Tikání starejch hodin se začne zrychlovat, takže z repráků slyším čím dál rychlejší tik, tak, tik, tak. Zkusím na hodiny kliknout, ale nic se nestane. Udělám krok zpátky a znovu se po pokoji rozhlídnu. Bakugo se stáhne těsněji kolem mýho krku. Na gauči teď někdo sedí. Zpod černý kápě na mě zírají oranžový oči. Nazdárek, pane creepy!

Nemám žádný zbraně, takže bojovat s ním mi nepřijde jako dobrej nápad. Představuju si, že streamuju a ptám se diváků, co mám dělat. V chatu by se objevily rady jako „rychle se schovej“, „vypni tu baterku“ a „prostě s tím NPC bojuj ty noobko!!!“.

A tak se rozhodnu pro přímou konfrontaci. Rychle si hru uložím. V nejhorším případě umřu a vrátím se do tohohle okamžiku. Rozhodně nepatřím mezi ty namyšlený odmítače ukládání. Kliknu na tu postavu. Pomalu se postaví a opírá se u toho o gauč, jako by ji bolely klouby. Nečekaně realistická animace na to, že to je nějaká low budget hra, o který nikdo nikdy neslyšel. Silueta učiní pár znepokojivě rychlejch kroků blíž ke mně. Na obrazovce se objeví text: Pokud chceš uniknout z této místnosti, musíš mi říct tajemství.

Tajemství? Přemýšlím, jak to funguje – jestli hra ví, co na internetu vyhledávám, nebo jestli je to úplně fuk. Třeba tam můžu napsat cokoliv.

„Óóó, lidi, slyšíte to?“ obrátím se k publiku na fiktivním streamu. „Chce to znát nějaký tajemství.“

Temné tajemství.

„Óóó, slyšíte, lidi?“ pokračuju. „Nějaký teeeeemný tajemství!“ Ale musím uznat, že po slovech „temné tajemství“ se mi zrychlí tep.

Jako první mě samozřejmě napadne ten osudovej den v červnu, ale říkat nějaký postavě ve hře svoje nejtemnější tajemství je postavený na hlavu, že jo? Zkusím přejít na druhou stranu místnosti, abych se podívala, jestli nenajdu jinou cestu ven, ale moje postava zůstane zamrznutá na místě.

Mohla bych to prostě vypnout, ale já hry nerada vzdávám jen tak lehce. Začnu vyťukávat nějakou blbost o tom, že jsem jednou viděla svou mámu líbat souseda – naprostej výmysl, ale připadá mi to jako dostatečně temný tajemství. Zmáčknu Enter.

Temnější.

Obrátím oči v sloup.

A pravdivé.

Oukej, to je docela creepy. A klobouček tvůrcům. Nejspíš počítali s tím, že si lidi budou napoprvý vymejšlet naprostý kraviny. V jedný větě sepíšu, co se tehdy v červnu stalo, a pak zajedu prstem k Backspacu.

Zaváhám.

Proč to neodkliknout?

Tuhle hru jsem si stáhla. Jsem naprosto offline. Kromě mě ta slova nikdy nikdo neuvidí. Vyťukat pravdu by mohlo bejt skoro jako o tom doopravdy někomu říct. Tahle postava ve hře může bejt jako můj počítačovej terapeut a kdoví, možná si o tom, co se stalo, fakt potřebuju s někým promluvit, vzhledem k tomu, že jediná forma terapie, kterou jsem dostala, byla s nějakým specialistou na zvládání smutku, u kterýho jsme s rodiči měli pár sezení, než to začalo bejt moc drahý – a kterýmu jsem navíc stejně lhala.

Než dostanu šanci se vyschízovat, přečtu si ta slova ještě jednou a pak zmáčknu Enter.

Zabila jsem svou mladší sestru.

Pověz mi víc.

2

Poté, co vybliju osm odstavců detailně popisujících, co všechno toho dne vedlo k Rileyině smrti a všechny ty nevyslovitelný věci, který jsem udělala, zmáčknu Enter a odsunu se od stolu, abych se vysmrkala a otřela si uslzený oči.

Odhodím kapesníček do přetékajícího odpaďáku. Ta zahalená postava ve hře pořád ještě neodpověděla, což mi vzhledem k tomu, že jsem právě odhalila svou duši a přiznala, že jsem nejhorší člověk na světě, přijde jako extrémní zklamání. Sundám si Bakuga z krku a opatrně ho vložím zpátky do terárka.

A pak silueta odpoví.

Můžeš jít dál.

Wow. Paráda. Ale hádám, že to mám za to, že jsem prozradila svoje nejtemnější tajemství nějaký laciný hře.

Zahalená postava ukáže na nový dveře, který se teď objevily na zdi, jenomže já jsem už příliš vyšťavená na to, abych hrála dál. Ukončím hru, svalím se na postel a začnu vzlykat do polštáře, ale něco je jinak.

Od tý doby, co Riley umřela, jsem poprvé řekla pravdu o tom, co se stalo. Jasně, jenom jsem to vydatlovala do nějaký hry, ale konečně jsem ty hrozný věci zformulovala do slov místo toho, abych si to jenom pořád dokola přehrávala ve svý hlavě. Najednou si připadám lehčí, jako by z toho závaží výčitek v mý hrudi pár kilo odpadlo.

Pláč mě ukolíbá do neklidnýho dřímání, a když se probudím, mám novou zprávu od Bri.

akorat jsem dorazila k Masonovi! fakt by mi vylepsilo den, kdyby ses ukazala!!!♥️

Vypiju sklenici vody. To zvládneš, to zvládneš, to zvládneš. Nakapu si do očí pár kapek, aby nebyly tak červený, a pak Bri odpovím: za chvilku jsem tam!

Modrý vlasy vyžadujou náročnou péči, který je těžký dosáhnout i za nejlepších podmínek – stačí ztratit vůli k životu a skončíte jako ježibaba s vybledlým zelenošedým hnízdem na hlavě. Sedím ve svým autě před Masonovým domem a ve zpětným zrcátku pozoruju svůj rozcuch, připomínající vlasy nějaký bahnitý příšery z hororů. No, tohle nezachráním. Vytáhnu z kabelky černou čepici, přetáhnu si ji přes hlavu a modlím se, aby můj look zachránily aspoň výrazný oční stíny.

Vystoupím ze svý starý Hondy Civic a z příjezdový cesty si pořádně prohlídnu třípatrovej dům u jezera, kterej patří Masonově rodině. Od vody fouká studenej vítr a v nesčetnejch oknech se odráží zapadající slunce. Masonův táta je nejvýznamnější obchodník s nemovitostma ve městě, takže mu patří prakticky všechno – od benzínky až po bytovku, ve který jsme bydleli, dokud se tátově firmě na vzduchotechniku nezačalo dařit. Musí to bejt fajn život.

Napíšu Brianně: jsem tady!!!

Když jsem jí řekla, že jdu, nabídla se, že mě vyzvedne, ale chtěla jsem jet sama pro případ, že budu chtít odejít brzo. Udělám krok vpřed a otřu si zpocený dlaně do džínů, který na mně volně visí, protože od Rileyiny smrti mě přešla chuť k jídlu a většinu času jenom ležím v posteli. Přejdu přes trávník a zabolí mě kyčle a záda. Tohle je nejspíš největší fyzická aktivita, co jsem za poslední týdny udělala. Popravdě můžu bejt ráda, že nemám proleženiny.

Obejdu dům a vzadu na břehu jezera uvidím minimálně patnáct spolužáků, jak se baví, křičí a smějou se. Při pohledu na jiný lidi se mi rozbuší srdce.

Na samotce ve svým pokoji jsem sice byla jenom jedenáct tejdnů, ale připadá mi to jako věčnost. Pamatuju si vůbec, jak mluvit s lidma? Nebo jak se chovat normálně? Pravděpodobně ne, protože normální už dávno nejsem: jsem vražedkyně dětí – vlastně vražedkyně batolat, vzhledem k tomu, že Riley ještě nebyly ani tři –, zatímco zbytek lidí tady jsou obyčejní milí teenageři z americkýho Středozápadu.

Kluci hvízdají a tleskají, když nějaká holka v červenejch bikinách – s těma platinově blond vlasama to nemůže bejt nikdo jinej než Lauren Millerová – naskočí na lano na stromě a zhoupne se z břehu do vody. Následuje ji pár dalších volejbalistek a já si nejsem jistá, jestli jim tu bezstarostnou zábavu závidím, nebo jestli tuhle aktivitu považuju za naprosto debilní, nebo jestli mi to je jedno, protože mi už na ničem nezáleží.

Nikdo si mě zatím nevšiml, což je fajn, ale nechci tady strašit celej večer jako nějakej přízrak… No dobře, vlastně možná jo. Ale přišla jsem kvůli Bri a svůj slib hodlám dodržet. Tak kde je? Přejedu pohledem přístaviště, ale její tmavou pleť a charakteristický copánky nikde nevidím. Kdyby tady byla, stopro bych ji nepřehlídla, protože na naší škole moc černošek není. Ach jo. Měla jsem jí napsat, ať za mnou přijde k autu. Udělám pár kroků zpátky.

Křup.

Otočím se doleva. Z křoví vyleze Ash Torrance, pod brejlema s černejma obroučkama má zarudlý oči a doprovází ho smrdutej odér trávy.

„Čau.“ Rozpačitě na mě mávne a zajede si rukou do svejch pískově blond vlasů po ramena. „Na párty v domě bohatýho kluka jsem tě nečekal.“ Pak si odkašle. „Mrzí mě, co se stalo…“

Pokrčím rameny. „Jsem v pohodě. Jenom jsem, ehm –“ rozhlídnu se kolem sebe a modlím se, aby se tady objevila Bri a zachránila mě.

„VIV! Tady jsem!“ zavolá na mě Bri odněkud shora.

Podívám se tím směrem a spatřím ji, jak vystrkuje hlavu z okna v druhým patře. Díky bohu.

„Musím jít!“ řeknu Ashovi.

„Zatím.“ Vytáhne z kapsy svejch vytahanejch kalhot krabičku cigaret.

Zamířím dovnitř domu. Copak teenageři v dnešní době ještě kouřej cíga? No, Ash Torrance evidentně jo a já si připadám trochu provinile, že ho takhle soudím. Nejspíš je to jedinej člověk, kterej by chápal, čím si procházím, vzhledem k tomu, že se ho osobně dotýká největší tragédie v historii našeho městečka.

Před čtyřmi lety Ashův táta řídil opilej a na přechodu zabil dvě zdravotní sestry, který se zrovna vracely z práce. Od tý doby je Ashův táta ve vězení. Zpočátku se celej Merton v Iowě předháněl v tom, kdo bude Ashe litovat nejvíc, ale pak se Ash začal oblíkat jako emař a nechal si vytetovat všemožný satanistický symboly a začal kouřit všechno, co se kouřit dalo. A jakmile přestal splňovat středozápadní škatulky toho, co je považovaný za milý, lidi ho litovat přestali. Já taky nechci, aby mě všichni litovali, ale už vůbec nechci bejt vyloučená ze společnosti jako Ash. Odejdu od něj tak rychle, jako by měl ebolu.

Vejdu do kuchyně a zarazím se. Za mramorovým kuchyňským ostrůvkem pár kroků přede mnou se baví, popíjí a směje hlouček spolužáků. Zvládnu to? Fakt se zvládnu bavit s ostatníma a předstírat, že jsem v pohodě? Najednou slyším, jak mě všichni – můj bezpečnej pokojíček, Bakugo, moje vlkodlačí rodinka v Simících – volají zpátky k sobě. Couvnu o krok dozadu.

Pak si mě všimne Hector Marquez a vytřeští oči. Něco zašeptá Stephanii Williamsový vedle sebe a potom už se koukají všichni. Cítím na sobě pohledy celý místnosti, všechny rozhovory utichnou. Zvednu pravou ruku a nejistě zamávám, snažím se usmívat, jako že jsem naprosto v pořádku.

A všichni pořád zírají.

Na naši školu chodí zhruba sedm set studentů, většinou z bílejch rodin ze střední až vyšší střední vrstvy, a od tý záležitosti s Ashem se tady nic traumatizujícího nestalo, takže to vlastně chápu. Už předtím jsem byla jedna ze tří rasově odlišnejch lidí, a teďka jsem navíc ta holka s mrtvou ségrou – takže jo, jsem chodící anomálie. Naštěstí kromě mě nikdo neví, že jsem ji ve skutečnosti zabila já, jinak bych čelila mnohem horším věcem než jenom pohledům.

Hector Marquez ze sebe nakonec vymáčkne: „Tak jak to jde, Viv?“

„Jak se máš ty? Co novýho s…“ Snažím se vzpomenout si, jakej hraje sport nebo jak se jmenuje jeho máma – prostě něco, cokoliv, co by přerušilo to děsivý ticho –, ale v hlavě mám prázdno. „… tvým létem?“

„V chillu. U tebe?“ hned jak to vysloví, okamžitě zbledne a já sebou trhnu.

„Pohoda,“ řeknu. „Fakt, pohoda.“ No skvělý. Teďka to zní, jako že mi je úplně jedno, že mi umřela ségra…

Další trapný ticho.

„VIV!“ seběhne po schodech dolů Bri s vlajícím copánkem. Podpatky jejích růžovejch sandálů na každým schodu hlasitě ťukají. Vrhne na všechny výhružnej pohled, jako by se jim očima snažila říct: Chovejte se normálně! A jakmile ji spolužáci uvidí, začnou se zase bavit. Nejspíš každýho předem varovala, aby mi můj návrat do společnosti usnadnila. Ona je prostě zlatíčko.

Bri mě pevně obejme. „Tak jsi fakt přišla!“

Taky ji obejmu a zmáčknu ji, jako bych ji neviděla celou věčnost, i když mi minulej čtvrtek večer přinesla mňaminky. Chodila za mnou aspoň jednou týdně, občas i častěji, ale tohle je od června poprvý, co jsme spolu někde venku.

Po schodech sejde Eric a zamíří k Bri. „Čau, rád tě zase vidím,“ řekne mi a chytne ji kolem pasu. „Bri se fakt stýskalo po její druhý polovičce. A je super, že se cejtíš líp… Cejtíš se líp, že jo?“ V jeho modrejch očích se objeví znepokojení.

„Jo, jsem v pohodě! Taky tě zase ráda vidím.“ Ťuknu si s ním pěstí.

Jako by mu z ramen spadla tíha. „Takže si zase někdy zahrajeme magicy?“ zajede si rukou do rozcuchanejch kaštanovejch vlasů. „Už nedávám, jak mi Bri pořád nakopává zadek.“

Bri se smíchem obrátí oči v sloup.

„Jo.“ Podívám se na ni. „Můžeme si zahrát… třeba zítra?“

„Hmm, jo.“ Briina tvář se rozzáří a já najednou lituju, že jsem naše večery s Magic: The Gathering tak dlouho zanedbávala. Původně jsme to začaly hrát v devátý třídě kvůli tomu, aby Bri měla důvod trávit čas s Ericem: vysokým modrookým sexy nerdem, kterej vládl našemu školnímu hernímu klubu. Ale pak jsme se s Bri staly nejlepšíma hráčkama magiců z celý skupiny. Na konci prváku Bri ve školním turnaji Erica porazila a od tý doby spolu choděj.

Eric přejde k ledničce a vytáhne si plechovku ovocnýho piva.

„Chcete taky?“ podívá se na mě a Bri.

„Tak jo.“

„Jahodový, prosím!“ požádá Bri.

Eric každý z nás hodí plechovku. Otevřu ji a vychutnávám si vychlazenej ovocnej drink, ale jahodová příchuť mi jenom připomene, jak moc Riley milovala jahody a jak vždycky vyváděla, když ji máma nechtěla nechat sníst je i se stopkama. I když i ty jsou jedlý. Zjistila jsem to před dvěma týdnama, když jsem na netflixu koukala na nějakou kuchařskou show. Riley ty stopky klidně mohla celou dobu jíst. Vyklopím do sebe polovinu plechovky a díky alkoholu se mi tělem rozlije příjemný teplo a cejtím, jak mi těžknou končetiny.

Bri mě chytne za ruku a odtáhne mě do kouta, kde polovina spolužáků zpívá karaoke a druhá polovina tenhle chaos natáčí na tiktok. Jedna holka – jejíž jméno si nemůžu vybavit, ale chodí se mnou na seminář z matiky – zpívá „Total Eclipse of the Heart“ tak vřeštivě, že to tahá za uši. Zabořím se s pivkem do gauče a popíjím.

Po dalším songu Bri vyskočí na nohy. „Zaběhnu pro snacky a další drinčíky!“

„Nenechávej mě tady samotnou moc dlouho.“ Snažím se zavrtat do gauče hlouběji, jako by mě to mělo zachránit před nechtěnou pozorností.

Stephanie Williamsová a Janelle Martinezová si dávají duet songu „WAP“ od Cardi B, což způsobí improvizovaný tanečky lidí kolem – dokonce se zapojí i kluci. Nemůžu si pomoct a usměju se. Hodím do sebe zbytek pivka. Bri se vrátí a podá mi hned další. Otevřu ho, a když vidím, jak Mason twerkuje proti zdi, začnu se chechtat nahlas. Copak se fakt… bavím? Zasloužím si vůbec nějakou zábavu?

Bri se postaví a začne bokama houpat do rytmu „WAP“. „Zazpíváš si se mnou další song, Viv? Prosím!“

Znovu se napiju a předstírám, že si to rozmejšlím, ale zpívat nebudu ani náhodou. Nemůžu přece zabít svou ségru, lhát celýmu světu a pak o tři měsíce později zpívat. Měla bych se cejtit hrozně, zpytovat svědomí. „Nevím, kámo. Moc se na to necejtím.“

Bri na mě udělá psí oči a já si připadám ještě víc provinile. Kdybych si s ní zazpívala, udělalo by jí to radost a od toho tady přece jsem, ne? Abych Bri udělala radost. Jsem tady, protože jsem dobrá kámoška, připomenu si. Ještě jednou se pořádně napiju a taky se postavím. „No tak dobřeeee. Ale jenom jeden song.“

Po našem jednom songu následuje druhej a netrvá to dlouho a celá místnost najednou tancuje a zpívá s náma, i když obě zníme totálně falešně. Najednou jsme u třetí písničky, ale tahle už je fakt poslední, přísahám. Zpívám z plnejch plic song od Doji Cat, držím Bri kolem pasu a ona mě kolem ramen a poprvé za tři měsíce zapomenu na Rileyinu smrt.

Zpívám z plnejch plic a jsem tak šťastná, že v očích cejtím slzy, když vtom do mě vrazí Phillip Campbell, kterej se všem snaží dokázat, že umí salto. Dupne mi na nohu a mně se bolestí zkroutí prsty. Bezděčně vyjeknu a pustím mikrofon na zem. A najednou se přímo u mě objeví Ash.

„Čum kolem sebe, vole!“ odstrčí Ash Phillipa stranou a obrátí se ke mně. „Seš celá?“

„Jo.“ Zkusmo zahejbám všema prstama na noze, abych se ujistila, že žádnej není zlomenej.

Phillip zvedne ruce nad hlavu a začne od Ashe couvat. „Sorry, nechtěl jsem.“ Kývne na mě. Song od Doji Cat skončil. Sloku, kterou jsem prošvihla, místo mě dokončila Bri. Všechny oči v místnosti pozorujou Ashe, kterej se ušklíbne, jako by se mu líbilo uvádět všechny do rozpaků. Sáhne rukou do kapsy svý černý vesty s vyšitejma pentagramama a runama a vytáhne krabičku cigaret.

„Ani na to nemysli,“ ozve se Mason a luskne prsty. „Běž s tím ven.“

Ash mu ukáže fakáče a vypochoduje ze dveří.

„Fuj,“ zamumlá nějaká holka. „Proč tady vůbec je?“

„Doslova smrdí.“

„Ani nebyl pozvanej.“

„Jeho fotr je vrah. Nechápu, že se ještě neodstěhoval.“

Trhnu sebou. Bože, co kdyby lidi zjistili, že jsem taky vražedkyně?

Bri poklepe na gauč vedle sebe a já si k ní přisednu. U mikrofonu teď začne zpívat někdo jinej a atmosféra v místnosti se zase změní v minikoncert.

„To bylo docela cute, jak se tě Ash zastal,“ zašeptá Bri.

Obrátím oči v sloup. „Ehm, ani ne.“

„Co když…“ Bri spiklenecky ztiší hlas, „… na tebe má crush? Jasně, já vím, že je to podivín, ale: vyhlášenej podivín a holka, co hraje hororový hry. Vlastně by se to k tvý image docela hodilo.“

Odfrknu si. „Nemám zájem. Víš, že jsem ho nedávno viděla zvednout ze silnice mrtvou vačici a nacpat si ji do batohu?“ To „nedávno“ bylo sice loni, ale stejně.

„Fuuuj,“ otřese se Bri.

Stephanie Williamsová nás očividně slyšela. „Počkat, co? Ash si do batohu strčil mrtvou vačici?“

„Jo.“ Oukej, možná jsem ho neviděla nacpat si ji do batohu, ale rozhodně jsem viděla, že ji držel. „Nejspíš s ní pak dělal nějaký satanistický rituály.“

Stephanie vykulí oči a okamžitě začne holce vedle sebe vyprávět o Ashově zálibě v rituálech s mrtvejma vačicema.

„Fajn, tak Ash asi ne,“ přikývne Bri. „A co třeba… Hector?“ zvedne na mě obočí. „Tristana jsi odkopla už asi před půl rokem. Ale podle mě je dost kluků, kteří nehledají jenom TAPku.“

Poprvé za dlouhou dobu se upřímně rozesměju nahlas. Tristan byl zpočátku milej, ale když jsme se poprvý líbali, zeptal se mě: „Je pravda, co se říká o Asiatkách?“ Musela jsem si vygooglit, co tím myslel, a tak jsem zjistila, že asijský holky jsou zřejmě proslulý svejma těsnejma vagínama. S Bri jsme z toho měly děsnou prdel. Od tý doby je těsná asijská píča, neboli zkráceně TAP, jeden z našich inside joků. Ale pak Tristana tyhle představy pohltily až moc a začal všem svejm kámošům vyprávět, že i poloviční asiatky mají TAP – což je píčovina (doslova) vzhledem k tomu, že to je zaprvé mýtus a zadruhé jsme spolu nikdy nic neměli. Dala jsem mu kopačky v jednom nezapomenutelným livestreamu na tiktoku.

„Na kluky nemám čas,“ zavrtím hlavou. „Chci se teď vrátit ke svýmu twitchovýmu kanálu.“ Zamlčím, že se až příliš bojím, že každej kluk, se kterým kdy budu chodit, mě bude chtít jenom kvůli mý TAPce.

Kolem 23.30 už od těch dvou piv, který jsem vypila, uplynula víc než hodina. Podle článků, který jsem si na téma vyprchávání alkoholu z těla přečetla, bych měla řízení zvládnout v pohodě. Trestní záznam za nezletilý řízení pod vlivem alkoholu by asi nebyl nejzářivější začátek streamerský kariéry – i když u nás v Iowě lidi končej ve vězení za opilecký řízení všech možnejch dopravních prostředků, traktor nevyjímaje. Popadnu svou kabelku, začnu očima hledat nejvhodnější únikovou cestu a přesně tehdy si všimnu Tristana.

U kulečníkovýho stolu se něčemu směje se svejma nechutnejma kámošema z baseballu. Stihnu uhnout očima jen těsně předtím, než se naše pohledy střetnou. Jo, rozhodně odsud musím vypadnout.

Chci se dostat domů a streamovat LOCKED IN: Hororovou únikovku, dokud mám ještě nějaký zbytky sil v těle.

I z hraní her mám výčitky svědomí: jak mě to může tak bavit, když je Riley mrtvá? Ale pokud se mi podaří vzkřísit můj kanál, dostat se do top padesátky streamerů na twitchi a pak jednou třeba do top desítky, mohla bych rodičům splatit hypotéku a tátovi půjčky, který si vzal kvůli podnikání. Možná jim i koupím novej dům, nějakej fakt hezkej. Něco, co jim vynahradí všechnu tu bolest, kterou jsem jim způsobila. Pokud budu top streamerka, pak si třeba zasloužím žít, i když Riley hnije v zemi.

Pevně Bri obejmu. „Tak já zase pomalu mizím.“

„Nee, tak brzo?“ zklamaně svěsí koutky a já si všimnu, jak jí z alkoholu těžknou víčka.

„Jo.“

Bri svěsí ramena a povzdechne si.

„Ale asi dneska v noci zase zkusím streamovat.“

Bri okamžitě ožije. „Tak to je skvělý. Pokusím se lognout.“

Usměju se a mrknu na Erica, kterej pije jenom vodu. „Dovez ji domů v jednom kuse.“

„To si piš.“ Eric vlepí Bri rychlou pusu na tvář a já ucítím drobný bodnutí závisti. Bri mi řekla, že Eric ji nikdy nefetišizoval ani nedělal kdovíjaký drama z toho, že má za přítelkyni černošku, prostě pravej opak Tristana s jeho kecama o TAPce. A já na svou nejlepší kámošku nechci žárlit, ale jde jen těžko přehlídnout, že klofla jednoho z mála slušnejch kluků na naší škole.

Vystřelím dveřma ven a přes trávník si zkrátím cestu k autu. Za volantem otevřu snapchat. Celý léto jsem měla vypnutý notifikace, takže mě ani nepřekvapuje, že mám asi tak milion nepřečtenejch zpráv. Naposledy jsem na začátku června postnula oznámení, že si dávám pauzu, protože mi umřela sestřička. Lidi k tomu evidentně měli hodně co říct, ale jejich reakce vidět nechci. Rozsvítím světlo, vyberu filtr s děsivým úsměvem a démonicky červenejma očima a začnu natáčet.

„Čau všichni!“ řeknu do kamery. „Jsem zpátky! A dnes večer pro vás mám novej stream. Je to nějaká neznámá hororová hra s názvem LOCKED IN. Začínáme o půlnoci!“ Přidám video do storíčka a postnu ho i na instagram.

Neuplyne ani deset sekund a dostanu like a zprávu od Roberta Murraye neboli BobbitWorma, kterej je můj top odběratel a samozvanej „fanoušek číslo jedna“.

Tolik jsi mi chybela, píše ve zprávě. Diky bohu, ze jsi zpet. ❤️

Bylo by to milý, kdyby tomuhle chlápkovi nebylo asi tak… čtyřicet? Padesát? Šedesát? Kdoví, všichni plešatí týpci po čtyřicítce vypadají stejně. Dám jeho zprávě lajk. Podle informací v biu žije v Nevadě, takže se asi těžko objeví před mejma dveřma, a pokud mi touží dávat peníze, já se rozhodně bránit nebudu.

Otevřu spotify a chci pokračovat v epizodě svýho oblíbenýho true crime podcastu Crime Junkie, kterou jsem rozposlouchala po cestě sem, ale když se aplikace načte, podcast tam není. Místo toho se mi telefon snaží namluvit, že jsem naposledy poslouchala Hoziera, což teda rozhodně není pravda. Hoziera už jsem neposlouchala pár měsíců.

Nikdo tam není.

Ale on mi nezamává. Ani se nehne.

„Ne!“