CRUEL IS THE LIGHT

Text copyright © Sophie Clark, 2025

Map illustration copyright © Virginia Allyn, 2025

Key illustration copyright © Alessandra Fusi, 2025

Cover illustration copyright © Mona Finden, 2025

All rights reserved.

Žádná část této publikace nesmí být užita pro trénování umělé inteligence a je vyňata z automatické analýzy textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU.

Translation © Magdaléna Stárková, 2026

ISBN 978-80-284-1067-4

Věnováno mojí matce Amandě – tahle knížka by bez tebe nebyla na světě. Dáváš mi víc než kdokoli jiný.

A také vám, mým úplně prvním čtenářům. Děkuju, že v tom jedete se mnou!

Poznámka autorky

Selene a Jules žijí a bojují v krutém světě, kde v žilách několika výjimečných volně koluje krev a magie. V rámci tohoto příběhu si Jules i Selene několikrát rozříznou kůži a krvácejí. Nedělají to proto, aby si ublížili, ale pokud jste citliví na sebezraňování v magickém a rituálním kontextu, neváhejte tuto knihu odložit – ať už jen pro dnešek, do chvíle, než budete připraveni se do ní zase začíst, nebo navždy. Ať si zvolíte jakoukoli možnost, je oprávněná a já jsem na vás za ni hrdá.

Svatá říše vatikánská: hierarchie

Hlavní exorcista svaté říše vatikánské

Hlavní exorcista je nejvyšším vládcem a duchovním vůdcem Svaté říše vatikánské, ačkoli své každodenní panování rozděluje mezi dvě imperia podle jejich příslušného pole působnosti vojenského vůdce či hlavy vlády.

Současný hlavní exorcista, Jeho Svatost Alexander II., má podlomené zdraví, a tak odevzdal do rukou mladého, ambiciózního imperia bellum více povinností než obyčejně.

Imperium bellum | pán války

Jako vojenský vůdce Svaté říše vatikánské má imperium bellum na poli válečných konfliktů téměř neomezenou moc. Tuto roli v současné době zastává Cesare Alleva, který se zhoršujícím se zdravotním stavem hlavního exorcisty získal ještě větší moc. Za časů války může být obzvláště silný imperium bellum znám také pod přezdívkou Stín Boží.

Cesare Alleva je Stín Boží.

Imperium politikos | kancléř

Tuto roli aktuálně zastává exorcista Adriano de Sanctis. V předchozích letech se tento politický orgán vatikánské mocenské struktury oddělil od Vatikánu samotného a kultu Bezsmrtného Boha, ale v posledních padesáti letech se stávalo jen velmi zřídka, že by danou funkci zastával někdo jiný než římský exorcista.

Suverénní císařovna svaté říše vatikánské

Pozici císařovny říše zastává Ofélie Augusta. Jako vládkyně ale naplňuje čistě obřadní roli. Císařská rodina přišla o moc, když se v Římě zabydlel kult Bezsmrtného Boha a Vatikán získal vliv a kontrolu.

exorcisté první třídy

Nejvýše postavená třída exorcistů ve Vatikánu. Její členové vedou skupiny ostatních a je jim dopřána svoboda řídit své spolupracovníky, jak uznají za vhodné, pokud je ovšem nevyšle přímo imperium bellum. Tato třída exorcistů je vyhrazena pouze těm, kteří jsou schopní – nebo aspoň svým představeným za schopné uznaní – porazit vikomta, démona páté úrovně. Dokonce i exorcisté první třídy mají odhadem jen jednoprocentní šanci přežít střet s démonem vévodou.

exorcisté druhé třídy

Aby byl exorcista povýšen do druhé třídy, musejí o něm být pověřené osoby přesvědčeny, že dokáže zabít šlechtice – démona čtvrté úrovně. Ve výjimečných případech je pro ně démon páté úrovně výzvou, z níž nevyváznou živí.

exorcisté třetí třídy

Čerstvě vyškolení exorcisté se po absolvování Akademie automaticky stávají členy třetí třídy. Nezískají-li pro to potřebné schopnosti, nejsou připuštěni k absolutoriu. Exorcista třetí třídy si musí umět poradit se všemi démony úrovně I–III.

Ve vzácných případech se exorcista může specializovat na léčení stejně jako bratr zdravotník nebo sestra zdravotnice. Na rozdíl od řemeslníků jsou ale léčitelé z řad exorcistů schopni daleko mocnější magie, a tedy i zázraků. Přesto jim postup na kariérním žebříčku bývá odepřen, protože se o nich obecně soudí, že nedokáží zabít šlechtice, démona čtvrté úrovně, což je požadavkem pro postup do vyšší třídy.

I přesto jsou léčitelé nesmírně cenní.

řemeslníci

Řemeslníci se dělí na dvě třídy podle specializace, která je dvojí: léčení a válka.

léčitelé

Bratři a sestry zdravotníci jsou vatikánskými léčiteli a posledním obranným valem mezi Římem a zkázou, protože to oni brání tomu, aby byly vatikánské řady zdecimovány.

válečníci

Bratři a sestry válečníci se vydali na cestu boje a mohou si zvolit jednu ze čtyř podtříd:

♦ Pistolníci – válečníci specializovaní na děla a výbušniny

♦ Rváči – vzácná podtřída zaměřená na zápas holýma rukama

♦ Sekáči – válečníci specializovaní na boj na středně velké vzdálenosti s meči a ostatními chladnými zbraněmi

♦ Dálkaři – válečníci specializovaní na útoky na delší vzdálenosti, kteří ale nepoužívají střelné zbraně

Mnoho exorcistů si také volí zaměření na jednu z výše uvedených tříd boje, ačkoli je pro ně tato specializace méně důležitá pro přežití, protože mají k dispozici magii. Řemeslníci se naproti tomu smějí specializovat jen jednou a během posledního roku na Vatikánské akademii, kde získají akreditaci, si vyrobí svou vlastní zbraň.

Příručka Vatikánské akademie: démoni

úroveň i: démoni zvaní proklínači

Ze stínů lidem našeptávají šílenství. Někteří jsou přitahováni exorcisty i mocnějšími démony, ačkoli je jejich blízkost většinou zahubí. Pokud nejsou dostatečně chytří, v lidském světě zaniknou. V určité podobě ale mezi lidmi vždycky přebývali.

úroveň ii: démoni zvaní ghúlové

Potřebují-li ghúlové hmotnou schránku, mohou se dočasně vtělit do mrchožravých ptáků a lidských mrtvol, protože je o nich stejně jako o škůdcích známo, že se v našem světě vyskytují spíše v podobě průsvitné kouřovité bytosti než ve fyzickém těle. Přesto jsou nebezpeční a dokážou na krátký okamžik ukázat zuby a drápy, kterými rádi svého protivníka zmrzačí nebo zabijí.

úroveň iii: démoni zvaní škůdci

V tomto světě mají jen výjimečně celistvá těla, častěji se dají pozorovat spíš jako kouřové než jako hmotné bytosti. Ve své průsvitné podobě ovšem nejsou o nic méně nebezpeční. Dokážou posednout člověka, ale jejich přítomnost je škodlivá natolik, že svého hostitele brzy zničí.

Pro všechny specializace řemeslníků a pro exorcisty třetí třídy mohou představovat náročné soupeře.

úroveň iv: démoni zvaní šlechtici

Šlechtice dokáže zabít exorcista druhé a vyšší třídy. Tento druh démona je velmi nebezpečný civilnímu obyvatelstvu a státním zaměstnancům. Ačkoli nepředstavují hrozbu tak velikou jako démoni úrovně páté a šesté, dokáží šlechtici zpustošit ohraničené oblasti a jsou považováni za životu nebezpečné.

Pro exorcisty druhé třídy mohou představovat náročné soupeře.

úroveň v: démoni zvaní vikomti

Vikomti jsou první ze třídy zkázonosných démonů.

Mohou mít přístup k základní magii. S jistými následky dokážou posednout člověka, ale jejich oběť má po úspěšném zásahu vatikánského exorcisty šanci přežít.

Ohrožují dokonce i exorcisty první třídy.

úroveň vi: démoni zvaní vévodové

Vévodové jsou ti nejmocnější ze všech démonů. Snadno ovládnou lidi a díky vrozené magii živlů jsou schopni způsobit rozsáhlou zkázu. Když někoho posednou, nějakou dobu zůstávají neodhalení, ale jejich magie je příliš mocná na to, aby ji v sobě lidská tělesná schránka dokázala dlouho udržet. Vatikán pojmenoval a zapsal do katalogu každého z těchto démonů.

Ze setkání s nimi mají šanci vyváznout jen exorcisté první třídy.

Přesto Svatá říše vatikánská nepředpokládá, že by kdokoli přežil, a děkuje vám za život i za smrt.

PROLOG

Baliel cítil váhu světa, který mu nepatřil, ještě dřív, než měl oči, aby se na něj podíval. Obtáčel se kolem něho a dusil jeho světlo. Ten svět byl potemnělý. Jako noc. Baliel zkusmo zakroužil rameny. Kůže mu byla příliš těsná. Napínala se a trhala. Samotná vlákna masa praskala, jeho magie je nad lopatkami musela znovu sešít dohromady. Také svaly a šlachy se roztrhaly, za okamžik ovšem zase srostly.

Zašlé sklo zrcadla zachytilo obraz, který Baliel nepoznával. Pomalu se otáčel a prohlížel si křehkou skořápku, která teď byla jeho novým domovem.

Pořád byl krásný. Jeho esence vytvarovala kosti hostitele tak, aby mu lépe vyhovovaly, jenže během toho ho zároveň ničil.

Dokonce i zatímco všechno sám sledoval, sežehla mu zářivá modř jeho očí důlky dočerna.

Asi to takhle bude muset stačit, pomyslel si a několikrát zacvičil prsty protažené jeho mocnou esencí. Kůže na kloubech mu okamžitě praskla a on znechuceně vycenil zuby. Elysejští jako on se zřídkakdy pohodlně vešli do lidského těla – snad až na schránky hostitelů, kteří se sami narodili s elysejskou krví v žilách. S přimhouřeným okem by ale stačila i krev kairoská.

Lidé jim všem říkali bez rozdílu démoni.

Jakmile vyšel na ulici a zamířil do kamenného kostela na stráni, nahé končetiny mu ovanul chladný vzduch. Byl o celou hlavu větší než všichni ti malí lidičkové, kteří se před ním okamžitě rozprchli do stínů jako krysy.

Kolem něho vířily zmrzlé vločky něčeho bílého.

Sněhu, nabídla mu paměť.

Opatrně se pokusil to slovo říct nahlas. Ovšem chrapot v jeho hlase naznačoval, že se mu rozpadají hlasivky. Tohle tělo dlouho nevydrží.

Baliel zamával prsty, čímž vločky odehnal, a jeho magie srovnala se zemí celou ulici. Jeho esence se zablýskla a zasáhla rozbouřená mračna šlehnutím azurového plamene. Všechno, co zůstalo z ulice plné řadovek, byly uhelnaté sloupy tyčící se k obloze jako zčernalý, spálený les.

Baliel tu scénu přelétl očima a zamračil se.

Bude si muset dávat větší pozor. Tahle schránka ho sotva udržela.

Kapitola jedna

Bůh stvořil člověka a démona.

Démon ukřižoval Boha.

Člověk Boha opustil.

A další dogma, které znal jen Vatikán:

Člověk spoutal zvrácenou magii démonů.

Selene Allevová lehounce přejela čepelí nad bledě modrými žílami na vnitřní straně předloktí a zastavila se u symbolu vyřezaného do jejích kostí. Pohltit. Zaváhala. Její magie byla nepřítel, který při každém vymítání prolil její krev. Kdyby ji zastavil jen strach z bolesti nebo nějaký pomýlený princip, jistě by to překonala. Bolest už ji neděsila – během let výcviku ve Vatikánu si na ni zvykla.

Dio immortale, zaklela. Dnes se dopustila chyb. Pokud by jednu věc udělala jinak, nevězela by teď v takové kaši a nemusela si znovu pouštět žilou pro trochu moci, obklopená puchem hniloby a plísně s kovovou pachutí krve někde na pozadí. Nikdy neměla ztrácet pozornost.

***

Vzduch prosycovala hrozba sněhu. Selene se zachvěla, ale nemohl za to večerní chlad, který se jí jako nůž zařízl do zad. Smrdutá vlna démonického kouzla se jí opřela o oči, zuby a zabořila se až někam do lebky.

Za tím vězel víc než jeden démon. Bylo jich víc.

Chutnali po násilí. Jako rozražený ret. Neurčitě železitě a žlukle.

„Kapitánko Allevová?“

Selene svého podřízeného umlčela pohledem. Ambrose Zurzulo nebyl dost citlivý, aby tu pošpiněnou magii zaznamenal, a ona neměla na jeho nedostatek přirozeného talentu trpělivost. Letmo se podívala na kov plný vyrytých run, který mu pevně ovíjel ruce. Boxery. Vážně? Jenže Ambrose byl příliš zahleděný do sebe, než aby si jejího pohrdání povšiml.

Proč by si někdo zvolil pěstní zápas a dobrovolně k sobě nechal démony přijít takhle blízko, jí zůstávalo záhadou.

„Jsme už blízko. Honem!“ Vedla svůj tým po krátkém schodišti za chladnou přitažlivostí démonské magie až do budovy plné odrolené štukové výzdoby na konci ulice. Vypadala opuštěná, jenže nebyla. Číhali tam hned dva. Ne, tři. A možná ještě víc. V srdci Říma nebylo podobné zamoření neznámým jevem, ale takhle blízko Vatikánu k němu docházelo jen vzácně.

Za to úsilí odmění Selene démony ocelí.

Selene se prudce zastavila těsně před okny, s Ambrosem a Benedettou po svém boku. Oba byli v jejím týmu nováčci, a i když Benedetta Fioreová studovala se Selene v ročníku, příliš se nekamarádily. Nebylo vůbec ideální, že její první příležitost vidět dva nové přírůstky v akci byla zrovna tahle.

Ambrose si protáhl prsty, až mu zapraskaly klouby. „Půjdu první,“ řekl a několikrát bouchl pěstmi jen tak do vzduchu.

Tohle není ideální ani náhodou.

Jenže Selene nemohla nic moc namítat. Nadřízení se vyjádřili, a pokud Vatikán něčím skutečně byl, pak místem, kde vládla přísná hierarchie.

„Myslím, že nepůjdeš,“ řekla Selene nebezpečně tichým hlasem. „Bez mého dovolení se na démona ani nepodíváš.“ Začala vypočítávat na prstech: „Poslouchej. Udělej na mě dojem. Přežij to. V tomhle pořadí. Jasné jako facka.“ A to dokonce i pro tebe.

Pohledem připíchla Benedettu ke stěně. „Drž se blízko Zurzula. Ochrání tě.“

Ambrose kývl na souhlas a obruč starostí, která Selene ještě před chvílí svírala hruď, o chloupek povolila.

„A co ty?“ zeptala se Benedetta.

Selene se jí zadívala do očí. „Taky tě budu krýt.“

Benedetta vytřeštila oči, zamrkala a potom se rozzářila jako žárovička. „No, to přece vím. Ptala jsem se ale, kdo bude chránit tebe?“

Selene se nedomnívala, že by na tohle musela odpovídat.

Zpoza rohu se vynořila vysoká postava. „Kapitáne, můj kapitáne!“ protáhla Caterina Altamurová a odhodila do tmy dodoutnávající cigaretu. „Klídek. Pomoc dorazila.“

Selene konečně cukl koutky nepatrný úsměv.

Caterina byla podobně jako Ambrose řemeslnice vyrábějící zbraně a její zručnost se rovnala její neposlušnosti.

Pak se za Caterinou vyloupl ze tmy ještě někdo.

Lucia Scavová natočila špičatou bradu do vánku a nakláněla pohlednou srdčitou tvář na stranu, jako by něco větřila. Pro svou citlivost na magii démonů byla proslulá po celém Vatikánu a Selene jejím instinktům věřila skoro stejně jako těm svým.

I ona teď zostřila smysly a vyslala je na průzkum. Moc ji nikdy neopouštěla. Měla ji v krvi. V přítomnosti démonů ale zpívala o to hlasitěji. Krátce pohlédla na Luciu: „Necítím tu nic silnějšího než úroveň dvě.“

Sestra léčitelka kývla. Tváře měla celé zrůžovělé chladem. „A nebude jich tu víc než pět. Všechno nízké stupně.“

Vatikán hodnotil démony na stupnici od jedné do šesti. Proklínači a ghúlové se tu poslední dobou objevovali často. Sice se dali snadno zlikvidovat, ale dokázali způsobit vedlejší škody dost velké na to, aby na jejich přítomnost Vatikán rychle reagoval. A také extrémně zaujatě.

Ambrose poslal vzduchem šestiúhelný disk, který se zaleskl v chabém světle lamp, než ho Selene hbitě chytila.

Zamračila se. „Netušíš, co by to mohlo být?“

Rváč si zastrčil ruce do kapes. „Našel jsem to.“

„Kde?“

Pokrčil rameny.

Selene předmět obrátila mezi prsty, aby si ho dobře prohlédla. Byl označený pečetí Bezsmrtného Boha. Ochranná mince. Jedna z mnoha schovaných v sochách po celém Římě. Jejich spojená mocná magie pomáhá chránit město před démony. Pak se ovšem nabízela otázka, co taková věc dělala v Ambroseových rukou.

Tok jejích myšlenek přerušil Luciin nezvykle váhavý hlas. „Cítím tu… možná… škůdce?“

Při těch slovech zbledla Benedetta jako stěna a v chvatné modlitbě se dotkla nejdřív čela, pak krku a nakonec hrudi. Jako by Selene potřebovala další potvrzení, že Benedetta v terénu na lovu démonů neměla co hledat.

„Modlení si nech,“ okřikla ji Selene chladně. „Netřeba volat Pánaboha kvůli obyčejné trojce.“

Caterina úsměv spolkla, zato Lucia se křenila dost nepokrytě.

Selene je všechny ignorovala, schovala si minci do kapsy a zamířila do budovy. Oprýskaná štuková fasáda vypadala ve světle pouličních lamp spíš oranžová než růžová, ale Selene se víc než na barvy soustředila na bytosti za zdmi. Malinko se chvěly jako motýli sevření v dlani a ona je brzy stejně tak snadno rozdrtí. I přes sebevědomí se jí u srdce přece jen usadilo znepokojení. Něco tu ne-hrálo.

Caterina přitiskla palec k těsnění kulometu. Sotva její krev odemkla plný potenciál zbraně, po šesti hlavních zbraně se rozběhly zářivé nitky energie.

Všech pět se pak vydalo do různých směrů, aby v tichosti prohledali byty v přízemí, než se pustí nahoru po schodech do dalšího patra. Selene šla těsně za Ambrosem a Benedettou, aby je neztratila z očí. Caterině a Lucie v ničem radit nemusela – ty začaly stoupat po hierarchickém žebříčku na Akademii už dva roky před Selene a tvořily fungující tým o hodně déle, než jim Selene velela. Jejich zdatnost plně respektovala, zato dvěma nováčkům příliš nevěřila.

Když zjistila, že s ní půjde Benedetta na misi, bránila se zuby nehty, ale kdepak. Dva léčitelé, poručili nadřízení, a tak Selene poslechla rozkaz.

Ze stínů se jako obláček kouře podobný ještěrovi vynořil proklínač a hned se sápal na Ambrose. Jednička. Selene ho rozsekla dřív, než si ho Ambrose vůbec všiml, a prudkým pohybem si očistila zbytek stínů z čepele. Pak se natočila doprostřed místnosti a schovala meč zpět do pochvy.

Něco za ní zařinčelo, z odstaveného kuchyňského výtahu se vyškrábal ghúl a vycenil na ně dvě řady rozeklaných tesáků v širokém šklebu. Dvojka. Což se dalo rozeznat tak, že ho Selene vnímala jen jako nepatrné zachvění kouzelné síly. Usídlil se v ošklivě se rozkládající mrtvole a poskvrnil ji svou magií. Benedetta ucouvla, zato Ambrose vykročil neohroženě vpřed. Oči mu plály ohněm podřízeného, který se zoufale snaží dokázat svou kuráž.

Selene zvedla ruku, aby ho zastavila. „Počkej!“

To už ale Ambrose vydal bojový skřek a rozmáchl se k úderu, jenž měl démonovi srazit hlavu.

Ghúl byl nečekaně rychlý. Otevřel příšernou tlamu a spolkl Ambroseovi ruku až po loket. Jeho křik se prohnal Seleniným hrudníkem.

„Kapitánko!“ škemral teď Ambrose s rukou včetně boxerů zabořenou v mordě přízraku. Čas jako by běžel pomaleji, když se mu dívala do hnědých očí, zčernalých zoufalstvím. Zachraň mě, žadonily, pomoz mi, prosím.

Ta ruka se zachránit dala, ale Ambroseova hloupost? Smrtící.

Během okamžiku držela čepel nad holou kůží a kostí těsně nad symbolem pro pohlcení. Zaváhala. Pokud v sobě vyvolá magii, znovu jí spolkne kousek duše. Nedá-li si pozor, brzy už nebude mít žádnou. Při té nevítané myšlence jí po zádech přejely ledové prsty strachu. Zase čepel odtáhla.

Promiň, Ambrosi.

I jediná kapička její magie měla větší cenu než pouhá končetina. A tak obětovala Ambroseovu ruku na oltář vlastních ambicí. Po světě se potloukali jiní, daleko mocnější démoni, které bylo třeba zabít, a ona netušila, kolik duše jí ještě zbývá.

Obrátila nůž, schovala ho do pochvy, a tím samým táhlým pohybem vyňala pušku. Ambrose vytřeštil oči, když si Selene – jako už tolikrát – vybrala boj a odsouzení horkým kovem a čepelí. První kulka mu oddělila paži v rameni. Selene přišla blíž a pálila tak dlouho, dokud se démon nepřestal hýbat. Pak do něho lehce dloubla špičkou boty a znechuceně nakrčila nos. Mrtvější než mrtvý. A pořád ne dost.

Selene si v duchu pohrávala s myšlenkou na tu obludu vypálit ještě jednou.

Místo toho se ale otočila na patě a mrkáním si setřásla z řas kapičky krve. Benedetta už klečela vedle Ambrose a přikládala mu na ruku škrtidlo.

Zatímco Ambrose žalostně skučel, proběhlo Selene hlavou poslední nepsané dogma jejich náboženství. Člověk spoutal zvrácenou magii démonů.

Tajemství. Ačkoli možná ne jejich nejnebezpečnější. To, jež znalo jen pár vyvolených, kteří absolvovali vatikánskou elitní vojenskou akademii. Démoni jim dali prostředky, jak se bránit. Neochotně. Snad i s hořkostí.

Protože rváč pořád naříkal, Selene na něho ukázala. „Utiš ho.“

Benedetta se kousla do rtu a přitiskla mu dva prsty na čelo. Ambroseova bolest rázem polevila. Teď už jen tiše zíral přes Benedettino rameno na Selene a jeho utrpení ustoupilo nenávisti.

Selene se k němu sklonila. „Uděláme ti novou paži – tentokrát z oceli jako ty tvoje boxery.“

Benedetta se nyní zaměřila na démona. Pod kápí hábitu si odhrnula jako chmýří jemné plavé vlasy a vytáhla lahvičky, do nichž sbírala krev a tělesné tekutiny. Zaváhala nad břečkou, kterou Selene udělala démonovi z lebky, načež z ní opatrně vytáhla zub, aby ho později podrobila pečlivé analýze.

Selene zostřila smysly a opatrně obcházela místnost, otevřená jakémukoli hnutí démonské magie. Nic. S uspokojením se zaměřila na šum hlasů na chodbě, kde si Caterina s Luciou zrovna porovnávaly poznatky o dnešním úlovku. Prošla dveřmi přesně ve chvíli, kdy Caterina zvedla svou druhou zbraň, brokovnici, a odstřelila dalšího démona na druhý konec místnosti. Jakmile se kulka přízraku dotkla, jasně zaplála.

Jen co se ale otisk zabitého démona vytratil, ucítila přítomnost jiného.

Otočila se na patě a začala prohledávat temná zákoutí. Někde blízko číhal ještě jeden. Hrál na její smysly jako pavouk brnkající na nitky pavučiny a sbíral o ní informace. Zatím se zdálo, že jich získal víc než ona o něm. Selene se zasyčením vytasila pistoli. Příliš pozdě. Démon prolétl mozaikovým oknem nad dveřmi na druhé straně chodby. Tenhle se usadil v těle malého děvčátka. Jasné, panenkovsky modré oči hezky prosvítaly pod černou ofinou, jen lokty mělo tělíčko, jež se hbitě prohnalo po stropě a zmizelo v přítmí předsíně, ohnuté naopak.

Čtverka.

Caterina s Luciou měly tuhle část domu už vyčistit, ale očividně to podělaly. A Selene sama usnula na vavřínech. Jak to, že nevycítila, že jim tu běhá šlechtic? Když skokem prorazila mléčné pavučiny, ocitla se v obýváku zlomek vteřiny po démonovi. Protože ho teď živila esence dítěte, dalo se čekat, že brzy vyhoří. Jakmile se jeho moc začne ztrácet, najde si jiné tělo, které pak pohltí zevnitř. Parazit.

Už zatlačil Benedettu do kouta.

Selene se dítěti zadívala do modrých očí. Ne, sakra! Neztrácej soustředění! Ta malá je dávno pryč. Ona připomínka zněla dutě.

Selene vyzařovala klid a krátce pohnula prstem. Běž!

Benedetta se opatrně sunula k nejbližším dveřím.

„No ahoj,“ prohodila nenuceně Selene.

„Exorcistka,“ zasyčela bytost a olízla si mrtvou tvář. Selene se teď musela snažit, aby z ní démon nespustil pozornost. „Žasnu, že ses dokázal dostat tak daleko do Říma, aniž by tě někdo odhalil. Slušný výkon. Asi budeš opravdu mocný,“ pokračovala Selene.

Démon hrdě nafoukl hruď. „S tebou ale budu ještě mocnější. Rád se zmocním tvého těla. Pak budeme mít na dosah každý můj rozmar,“ sevřel vykloubené prsty místo do dlaně ke hřbetu ruky, až mu v ní popraskala kůže a šlachy.

Selene moudře pokývala hlavou. „Ach ano. I mně se líbí tvoje fantazie.“

Démon zamrkal dvojitými víčky a naklonil hlavu. „Skutečně?“

Selene povytáhla obočí. Tahle příšera tedy všechno brala doslova.

Benedetta se ocitla skoro z dosahu, když jí pod podrážkou zakřupalo sklo. Démon prudce otočil hlavu. Jakmile se za mladou exorcistkou pustil, Selene jí hned spěchala na pomoc, ale bylo to téměř nemožné, ačkoli démonovy dívčí prstíčky už praskaly ve švech. Když po Benedettě skočil, vykloubila se mu čelist a natrhla mu tváře. Přesto se ještě zvládl zakousnout Benedettě do krkavice.

Ne!

Benedetta klesla na kolena.

Selene se klopýtavě přiblížila, namířila a zmáčkla spoušť. Její kulka roztříštila pavučinami opředený lustr, ale démon hbitě uhnul. Jak utíkal, vydral se mu z úst zvláštní zvuk. Smích.

On se jim chechtal.

Hnaná ledovým hněvem se Selene vydala za ním. Sáhla po meči, který jí v pochvě visel na zádech, a zasáhla příšeru právě ve chvíli, kdy se pokoušela proletět kolem dalšího lustru. Jediným mohutným seknutím připravila démona o nohy pod koleny.

Do uší jí pronikl bolestný skřek, načež se svět ponořil do absolutního ticha. Ambrose si na druhé straně místnosti tiskl dlaň zbylé ruky na krvácející ucho.

Selene ignorovala vlastní bolest. „Uteč!“

Zatímco Ambrose plnil její příkaz, démon tvrdě přistál na podlaze.

Selene ho k ní připíchla mečem a sedla si na něho, aby mu mohla lépe držet škrábající ruce. Démonovo malé, ale mocné tělíčko se zuřivě vzepjalo. I jen dvěma přerostlými prsty by jistě dokázal rozdrtit lebku dospělému muži, Selene však byla silnější. Naklonila se, aby se mu zadívala do děsivých modrých očí, a vycenila zuby, připravená ho nechat za Benedettinu smrt pořádně trpět.

Démon se ale vrhl vpřed a jeho zuby cvakly těsně před Seleninou tváří. Exorcistka mu zasadila dobře mířenou ránu pěstí. Jednu, pak druhou. Té třetí se démon vyhnul, a tak Selenina ruka tvrdě narazila na kamennou podlahu. Když si opatrně procvičovala prsty, před očima se jí bolestí roztančilo tisíc hvězdiček.

Jakmile příšera trochu polevila, vytasila Selene nůž. Nejlepší bude to rychle ukončit. Takže vymítání, pomyslela si se známou bolestí pod žebry, než umře ještě někdo další.

A tak si nožem, který nepoužila na záchranu Ambroseovy paže, vyryla do kůže symboly.

Pohltit. Návrat. Zuby. Spálit.

Poté, co se její krev smísila se vzduchem, proměnila se v pramínek kouře, který se kroutil a zase natahoval jako jedovatá zmije. Symboly v kosti zlatě zazářily, jako by je naplňoval roztavený kov. Její magie by dokázala srovnat se zemí celý blok domů, kdyby chtěla. Nebo možná celý Řím.

A právě v tom dechu zneužité magie by se jí stalo něco horšího než smrt a ona sama by se proměnila v monstrum ve více smyslech toho slova.

Sluch se jí navrátil, zrak rozjasnil. Jako by se kolem místo zšeřelého večera prostíralo zářivé letní odpoledne. Jen démon pod ní se dál halil do stínu. Svíjející se supernova nezkrocené energie. Tohle byla síla.

Teď cítila všechno, co se v té obytné budově pohnulo, včetně tlukotu srdce poplašené myšky, která čekala celá ztuhlá někde v díře ve zdech.

Jako by se zpomalil čas. Když Selene položila ruku na démonovo čelo, dokázala by spočítat každou řasu a pihu na jeho ukradené tváři. Bytost se vzepjala, zuby se jí prodloužily, ale potom se rozplynula ve výbuchu světla tak jasném, že by dokázal člověka oslepit.

Selene několikrát zamrkala a přiskočila k Benedettě. Koruna zlatých vlasů kolem její hlavy se pomalu barvila karmínem. Hrůzný pohled dokonce i pro někoho, komu se říkalo Mecellaia di Roma. Římská řeznice.

„Promiň,“ vydechla Selene, než něžně zavřela léčitelce víčka.

Průvan zvedl ze zašlých parket chomáčky prachu a polaskal Caterininy havraní vlasy těsně nad líčkem, kde se táhla stříbřitá jizva. „To byla čtyřka,“ vydechla vyčítavě, načež si znovu přehodila brokovnici přes rameno.

Selene jen mávla rukou. „Já vím. Necítila jsem ho.“ Pak se otočila k Lucie v hábitu celém od krve a tělesných tekutin. „A ani ty ne. Myslela jsem, že jsi v tomhle dobrá.“

„Všichni děláme chyby,“ pokrčila rameny Lucia.

Selene píchla prstem do míst, kde leželo Benedettino tělo. „To povídej jí.“

Caterina stanula mezi oběma dívkami. „Říkala, že je jí to líto.“

„To právě neřekla,“ protáhla Selene a znovu obešla místnost. „A já ti snad nemusím připomínat, že Lucia dnes nebyla jediná, kdo se dopustil chyb.“

Caterině cuklo v čelisti, ale nehádala se.

„Příští oblastní mise bude celá vaše. Aspoň na chvilku vypadnete z Říma a užijete si trochu klidu.“

V dálce se zrovna rozklinkal Ave Maria, jeden z  šesti vatikánských zvonů, poté se k němu připojil i zbytek. Selene natočila zápěstí, aby se podívala na hodinky. Pozdě. Sakra.

Otočila se na patě, nechala úklid po démonech na ostatních z týmu a její výraz se přelil z nazlobené grimasy do tichého přemítání.

Kdyby takovou botu udělala ona sama, byla by to jedna věc. Jenže Lucia se při odhadu sil a počtu nepřátel naprosto přepočítala, což bylo neobvyklé, protože právě ona měla nejcitlivější smysly v celém Vatikánu. Selene se sevřel žaludek. Pokud šlo o démony, nevěstily neobvyklé úkazy nikdy nic dobrého.

Znamenaly totiž, že se něco změnilo.

A že bude následovat jen další smrt.

Kapitola dvě

Novinový papír poletoval po zmrzlém bahně bitevního pole. Temná silueta na zkrvaveném obzoru. Jules Lacroix zamrkal. Ne, to nebyla krev. Krev si nikdy takhle dlouho nezachovávala tak křiklavě jasný odstín. Tyhle živé barvy vykouzlilo vycházející slunce. Jules dlouze vydechl. Nekonečná noc už skoro pominula. Chvála Bezsmrtnému Bohu.

Ten kus velkoformátových novin se zachytil o smyčku ostnatého drátu, kde jen tak povlával ve větru. Jules si odmetl led z ramen, jako by se mu ještě nechtělo setřást blízkost smrti. Co je nového v Římě?

Pohledem sklouzl po potrhaném papíru, natáhl se přes okraj zákopu a zašátral po něm v blátě. Ignoroval unavené výstřely, popadl noviny a stáhl se zpět do bezpečí přesně ve chvíli, kdy do bahna začaly dopadat kulky. Zazubil se. Jak pod ním povolily nohy, opřený o stěnu se svezl do sedu.

Někdo ho nakopl do holínky. „Ty seš fakt cvok.“

Jasně. No a? Jules si uhladil noviny na kolenou, takže smíchal bláto s tiskařským inkoustem.

Většina vojáků, která s ním sdílela zákop, byli nováčci tak zelení, že měli ještě dětsky buclaté tvary a pořád si pamatovali, jak chutnají croissanty a voní sníh nepotřísněný střelným prachem a krví. Tihle si ještě vzpomínali, jaké je zavřít oči a nevidět za víčky samou smrt. Jules nikoho z nich neznal jménem. Ani jednoho jediného. Už se neobtěžoval se je učit. Proč taky, když umřou jako všichni před nimi?

Jules se vpíjel očima do velkého písma titulku: KRVAVÉ SLZY ŘÍMA. Lehce se ušklíbl, protože věděl, že tenhle nadpis rozhodně nemluví o válce. Jejich krev se nepočítala. To za sebou bezpochyby zase nechal spoušť nějaký exorcista. Tohle se dělo často. Démoni se nedali porazit snadno. To věděl Jules lépe než většina ostatních.

Nejmocnější z nich dokázali jednou rukou zabít celý regiment. Ti, kteří si hráli s ohněm či větrem nebo mluvili s divokými bytostmi. Ti, kteří ovládali led. Jules dokázal spočítat na prstech jedné ruky, kolikrát se takový démon vyskytl v okruhu dvou set kilometrů. Jinak by už nežil.

Roztřesenými prsty vytáhl krabičku tenkých černých cigaret, jednu si vložil mezi rty, ale navlhlé sirky ne a ne chytit. „Sakra.“

Zamžoural na datum v novinách. Šestého ledna. Dnes tedy oslavil devatenácté narozeniny. Čtyři roky od chvíle, kdy ho sirotčinec v Nice hodinu před svítáním vykopl železem okovanou botou přímo na ulici. Bylo mu jen patnáct. Ten slibný věk, kdy francouzští chlapci bez rodiny a vyhlídek putovali rovnou do války.

Hlavní sestra ho za ucho vytáhla před dveře. „Ven, ty trne v oku! Dneska je ti patnáct a už jsi chlap ve všech ohledech kromě těch, na kterých záleží! Tak teď změníš aspoň tohle!“

A Jules to udělal.

Odložil plechovku cigaret a očima přelétl stránku.

KRVAVÉ SLZY ŘÍMA

Vatikán slouží mši za ztracené, zatímco aktivita démonů stále narůstá. Úřad hlavního exorcisty se k nedávným potyčkám mezi exorcisty a démony odmítá vyjádřit.

Novinky z hlavního města Svaté říše vatikánské jsou přinejlepším vágní, ale neoficiální zprávy od imperia války tvrdí, že „není důvod ke znepokojení“.

Momentálně nepotvrzené zprávy však taková tvrzení vyvracejí a výpovědi očitých svědků naznačují, že v posledních týdnech sužuje Řím větší počet démonů nižší třídy, kteří jsou zodpovědní za narůstající počet obětí. Potvrzení těchto čísel ale dosud chybí.

Ve světle těchto událostí se musíme ptát: co se dá dělat? Přežije Řím takovou nepřízeň osudu? Zatímco se mluví o přesunutí hlavního města, populací hýbe další odliv lidí…

Řím. Svatá říše vatikánská byla nenažraná bestie pohlcující celou Evropu. A teď dokonce i jejich hrdé francouzské noviny nešetřily inkoustem na spekulace o hlavním městě, kde Bezsmrtný Bůh obsadil kostely, jejichž věže potemněly a výhrůžně čněly k nebi, zatímco si exorcisté stavěli své obranné valy. Všechno jen proto, aby ochránili svého Boha od démonů, kteří se snažili dokázat, že bezsmrtný byl jen přechodný stav, zbožné přání.

Jules chvíli uvažoval, že by odhodil noviny do břečky pod nohama, ale nakonec si to rozmyslel a schoval si onen plátek do kapsy.

„Julesi, vstávej! Máš hotovo.“

Opřel se o drsný dřevěný trám zákopu, až se mu do dlaní zakously třísky, což mu jen dostatečně potvrdilo, že ještě žije, a vytáhl se tak, aby se mohl své nadřízené podívat do očí. Řasy a obočí mu postříbřila jinovatka, pravděpodobně stejně jako včerejší strniště. Mráz mu zalezl až do kostí. Držel se tam už celé čtyři roky, od chvíle, kdy Jules začal i se svým regimentem strašit v zemi nikoho hned za Ostravou.

Už ani nevěděl, jaké je být v teple.

„Seržantko…“

„Desátníku Lacroixi, to nebyla žádost, ale rozkaz.“

Jules si s povzdechem zastrčil ruce do kapes.

„Jak dlouho už jsi nespal? A nejedl?“

Jules jen zavrtěl hlavou, protože z těch otázek nebyl schopný zodpovědět ani jedinou. „Faro…“

„Moje jméno není odpověď, desátníku. Vypadáš napůl mrtvý.“ Přísná vráska mezi obočím se jí ještě prohlou-bila. Hned poznal, co si myslela, ale nevyslovila. Víc než napůl.

Jules stiskl rty a zadíval se někam za její ucho. Měla pravdu. A možná by opravdu měl být mrtvý. Stejně jako zbytek jeho regimentu.

Farah mu luskla prsty před obličejem, aby na sebe upoutala jeho roztoulanou mysl. Do očí se jí vplížily starosti a Jules teď poprvé přemýšlel o tom, zda nejsou obavy jeho nadřízené náhodou oprávněné. Když za ní šel příkopy k hlavními táboru, ukrytému v závětří u rozpadajících se hradeb Ostravy, zaváhal a zeslábla mu kolena. Hlad už dobře znal, ale teď se mu ještě někde pod žebry usadila tupá bolest.

Farah ho zachytila a vklouzla mu pod paži, aby ho mohla podpírat. „Sakra, Lacroixi, když budeš hladovět, nic nám tím nevyhraješ.“

„Ale za zkoušku to stálo,“ dovolil si lehounké pousmání.

Zavrtěla hlavou a její oči potemněly tichou frustrací. Byla jen o pár let starší než Jules, takže jí nemohlo být ještě ani pětadvacet, a už jí zlaté skráně prokvétaly stříbrem. Na rozdíl od něho se ale na vojnu přihlásila dobrovolně a dostala také potřebný výcvik. Přesto je válka pohltila oba.

„Julesi, musíš se o sebe lépe starat. Jsi poslední z mých původních mužů. Nenech mě jít vpřed samotnou.“ Odvrátila hlavu a bez výrazu se zadívala někam do zmrzlého bahna. Po chvilce ostrým tónem nadřízené dodala: „Kromě toho si Řím nemůže dovolit vás ztratit, desátníku.“

Jak ho Farah vedla cestou co nejdál od nejhorších zákopů v první linii, Jules tu a tam rozeznával známé tváře. Obezřetně ho sledovaly, a když zachytil jejich pohled, kývly na pozdrav. On by také mohl být tady vzadu mezi nimi – ve větším teple a suchu než ta štěňata v předních liniích.

Lacroixi. Kolik jich máš na kontě? Stovku, Lacroixi? Dvě stě? Nebo víc?

Jules je slyšel, jako by na něj křičeli, a odvrátil hlavu. Dvě stě zabitých démonů by bylo vskutku obdivuhodné číslo, ale ani zdaleka neodpovídalo skutečnosti. Ruce měl tmavé od krve. Nejhorší ale bylo, jak se zabíjení vepsalo do jeho samotné podstaty. Do síly jeho těla. Jak ho vraždění přitahovalo. To, že byl v něčem skutečně dobrý. Když zůstal sám s čepelí v ruce, celý svět utichl. Zbylo mu pouze pár snadných rozhodnutí.

Žít, nebo zemřít.

Bojovat, nebo vypustit duši.

Zabít, nebo být zabit.

A tohle mu šlo. Někdy ho jenom rozčilovalo, jak moc.

Jules si bezděčně popotáhl rukáv. Po předloktích se mu v pravidelných řadách táhl nespočet bledých jizev. Cítil, jak se na něho ostatní dívají, a tak si upravil manžetu, aby je skryl…

V nose ho zašimrala ozónová vůně vzdálených blesků. Jules naklonil hlavu a na okamžik zavřel oči. Přicházející bouřka zahustila vzduch tak, že div nejiskřil. Krvavá červeň časného svítání se rozmyla do bledé barvy čerstvé moči. Když Jules zamžoural do vycházejícího slunce, uviděl bouřkové mraky, které se sbíraly někde tak daleko, že tam jen stěží dohlédl.

Málem vrazil do Fary a zase si upravil rukáv.

„Dovnitř,“ poručila mu a rozhrnula plachtu svého stanu. Jeho gesto jí neušlo.

„Faro…“

„Seržantko Bacheletová.“

Jules protočil oči a prosmýknul se jí pod paží, aniž by si všímal významného hvízdání, které ustalo, jakmile Farah jeho původce zpražila přísným pohledem. Když kus celtoviny znovu zakryl vchod, získali aspoň pocit jistého soukromí. Farah dala vařit vodu.

„Sundej si ty hadry. Nejradši bych je spálila. Smrdí hůř než démoní prdel.“

„Vážně mě tak moc chceš vidět bez šatů, Faro? Tohle je moje poslední košile.“

„Není,“ ukázala na svou postel z palet a úhledně poskládanou kupku svršků – čistých součástí jeho obvyklé uniformy. „Přišla zásilka z Říma. Postarala jsem se, aby zbylo i na tebe.“

Jules povytáhl obočí. „Takže Vatikán pustil chlup?“

„Zdá se, že jedna exorcistka pobíhá po Římě skoro nahá.“

„Chudinka. Žádné zimní šaty? To musí být tvrdé.“

„Hrozně.“

„Jen ta stříbrná lžička, se kterou se narodila, jí cvaká mezi zuby.“

„Pozor. Zní to skoro zahořkle.“

Jules se zasmál a povolil napjatá ramena. „Vím, co pro nás dělají.“ Zvedl košili a palcem přejel přes knoflíky s vatikánskou pečetí. „Ale je opravdu tak důležité umřít označený jako vatikánský majetek?“

Farah cukly koutky rtů, zatímco lžičkou nabírala namletou kávu do filtru. Byla však své zemi příliš věrná na to, aby s ním souhlasila něčím víc než tichým pohledem.

Vatikán, kde se kult Bezsmrtného Boha nasoukal do kostí všeho, co bylo před ním, byl epicentrem staletí starých útoků démonů na Boha.

Ať už jste byli vojáci v rozbahněných zákopech, nebo exorcisté v Římě, věděli jste, že před dvěma sty lety Bůh zasáhl, aby ochránil své město a lid. Obloha zčernala hustým dýmem a město zachvátily plameny, když On v lidské podobě vystoupil na jejich obranu. V titánské bitvě v samotném srdci starého města Vatikánu Ho démon sice probodl, ale ne dřív, než mu Bůh sám zasadil smrtící ránu.

A tak byl Vatikán Bohem vybrán jako místo věčného odpočinku Jeho těla v bezsmrtném stavu.

Tak to aspoň tvrdilo dogma.

Stěny z hrubé celtoviny se vzdouvaly ve větru. Julesovi se do kotníků zakousl ledový průvan. Žádné oteplení se nedalo čekat, a tak si přetáhl košili přes hlavu, aby se opláchl ve vlažné vodě Fařina umyvadla.

Přišla blíž a Jules cítil, že mu stojí těsně za zády. Skoro obřadně si vyhrnula rukávy a přidržela zápěstí vedle toho jeho. I ona teď odhalila své jizvy za každý život, který někomu vzala.

Usmál se na svůj odraz v zrcátku a natočil předloktí, aby se pokochal novou řadou v kůži vyrytých čárek. Farah ta stříbřitá znamení na jeho těle četla jako slova v zapomenutém jazyce. V řeči, kterou si sami vymysleli, aby si mohli s každým z delších svislých tahů vyprávět příběhy o démonech, které Jules zabil.

Farah se zakabonila. „Tolik,“ vydechla a myslela přitom spíš na horizontální jizvy, označující mrtvé z jejich vlastních řad.

Za každého démona dva tři lidé. Někdy víc.

Z těch, kdo si zaznamenávali oběti do kůže, zbyli jen oni dva. Jules už ani netušil, jak to začalo – věděl jen, že s tím nedokázal přestat.

Stan provonělo bohaté aroma kávy, ale ani ono nevyhnalo Julesovi z nosu příslib divoké bouřky. Otevřel stan, založil si ruce na nahé hrudi a ramenem se opřel o tyč, která jejich provizorní příbytek držela. Zadíval se přes celtové město k lesu. První linie se táhla do všech stran snad tisíce kilometrů. Nebo ještě víc. Sám nevěděl. Byl jen voják. Za stromy se obloha zatahovala temnými mračny.

Farah mu podala hrneček. Jules ho přijal a svraštil obočí. „Co tam děláš?“ zeptala se jeho nadřízená.

„Větřím blesky.“

Farah povytáhla obočí. „Copak jsi pes?“

Šlehl po ní ne zrovna pobaveným pohledem a Farah se zasmála.

Jules odložil šálek, z něhož si ani nelokl, aby si mohl natáhnout košili. Nešikovnýma rukama pak přesunul kovové knoflíky z límce té staré – opravdu příšerně páchla, v tom měla Farah pravdu – na novou. Sotva na sebe hodil i kabát, do břicha se mu zakousl neklid. Noc byla příliš pokojná. Celou ji probděl v očekávání útoku, který ale nepřišel. Snad byla jeho nervozita výsledkem vyčerpání a hladu… Přesto se nedokázal uvolnit.

„Hlavně něco sněz. To je rozkaz.“

„Něco mi tu nehraje…“

„Sedni si…“

Průtrž mračen burácela jako monzun a kapky divoce bičovaly celtu stanu. Ten náhlý slejvák vyvolal venku několik překvapených výkřiků. Jules zaklonil hlavu a s očekáváním se díval na střechu. Elektrický náboj ve vzduchu mu zježil chloupky na šíji. „Něco je špatně.“

Farah temně kývla a sáhla k opasku pro zbraň. Jules se už také chopil meče a tasil, aby na jeho ploché straně spočítal vyrytá sigilia – magické značky. Protože byl vyrobený ve Vatikánu, snesl nanejvýš padesát zabití – jeden symbol za každou desítku. Julesovi zbývaly ještě tři. Další dva, ohořelé a zčernalé, svědčily o tom, že zbraň dosáhla poločasu své životnosti.

To mu muselo stačit.

Horda démonů Kaspické federace právě dorazila.

Kapitola tři

Když Selene vyšla na ulici, byla už černočerná tma. Na ramena se jí snášely vločky sněhu, a sotva dosedly, okamžitě roztály. Poté, co si rukávem setřela jednu z nosu, vykročila do máslově žlutého světla plynových lamp na hlavní ulici.

„Selene Allevová.“

Vycenila zuby. Jakmile sklonila hlavu, její pohled se setkal s tím Florentininým.

O Florentine Altieriové by mohla říct spoustu vybraných věcí, ale v jejich srdci vždycky stála konkurence. Chodily do stejného ročníku na Akademii a Florentina Selene nikdy žádné vítězství nedarovala. Teď se jí podařilo se opírat o filigránský sloup tak, že vypadala zároveň neskutečně uvolněná a připravená někoho vykuchat. Slámově blond culík, který si přehodila přes rameno, by mohl svou jasností směle konkurovat vyleštěným zlatým knoflíkům na uniformě. Doprovázelo ji několik řemeslníků, které Selene neznala.

„Florentino, tak tys přece jen dodělala školu?“

Blondýnka se zasmála, ale humor abyste v tom pohledali. „Měla bys to vědět, když jsi byla u toho.“

„Tak to jsem asi zapomněla,“ odpověděla Selene bez výrazu. „Když je člověk premiantem třídy, má prostě plné ruce práce.“

„Kapitánko, prosím!“ přerušil Florentinina příští slova Luciin kňučivý hlas. „Neposílej mě do oblastí! Umřu tam nudou! A já nudu nesnáším!“ Florentině v tmavých očích zajiskřil zájem.

Samozřejmě že Lucia nemohla svůj trest snášet se stoickým mlčením. Selene si promnula prstem místečko mezi nakrčeným obočím. Její chyba. „To probereme později.“

Caterina šla hned za Luciou a upravila si pušku zavěšenou přes rameno. „Tohle kňučení teď budu poslouchat celé týdny.“ Jakmile Caterina zahlédla Florentinu, narovnala záda a zaujala místo po Selenině pravé ruce. „To mě mrzí, paní poručice, že jsi přišla do boje s křížkem po funuse,“ obrátila se na Florentinu.

„Máme pět démonů,“ zamávala Lucia prsty jedné ruky, „což znamená, že rovnou o pět víc, než jsi zvládla tento týden ty.“

„Je teprve úterý. Dej mi trochu času,“ přelétla je Florentina očima. „A kde máte zbytek?“

Selene se kousla zevnitř do tváře. „Florentino, tady už není co dělat. Byla jsi moc pomalá.“

Florentina protáhla obličej a odstrčila se od lampy. Na samém okraji světelného kruhu se zastavila. „Říkáte pět démonů? A jakých?“

Caterina pokrčila ramenem, ale Lucia, krutá a chladná jako obvykle, odpověděla: „Benedettu zabil šlechtic.“

Šlechtic. Čtvrtá úroveň. Jak si ho mohla nevšimnout? Florentině se tváří mihlo překvapení. „A zbytek?“

„Jen hrstka nižších démonů,“ odpověděla Selene. „Většinou ghúlové.“

Lucia se protáhla. „A taky škůdce.“

„Dost,“ promnula si Selene spánky. „Florentina si může přečíst hlášení.“

Bývalá spolužačka se smíchem teatrálně zasalutovala. „Víš, jak hrozně ráda ty tvoje zprávy čtu, Selene. Přímo hýří vtipem a živými detaily.“ Pak na plnou pusu zívla. „Už jen ta představa mě naplňuje nadšením.“

Najednou se zablýsklo.

Selene zvedla ruku a zamžourala do druhého blesku z foto-aparátu.

Reportér.

Spustil aparát a jeho oči hladově přejížděly po tvářích exor-cistek. „Co se dnes stalo, Řeznice?“

„Odveďte ho odsud,“ štěkla Florentina a postavila se mezi pisálka a Selene.

Obvazy, které ještě před chvílí ovíjely Florentininy paže, se snesly na dláždění a odhalily citlivou kůži vnitřních předloktí plnou vytetovaných metalických značek mezi zápěstím a loktem. Samozřejmě že si svoje těžce vydřené symboly Florentina žárlivě střežila.

„Zaslechl jsem správně, že máte ve svých řadách oběti? Kdo zemřel, kapitánko Allevová?“ vyptával se dál reportér hlasem zostřeným nepokrytým zájmem. Větřil dobrý článek stejně jako ona démony. „Byla to Benedetta Fioreová? Jedna z Fioreových exorcistů?“

Jak se k nim ten protivný chlap vůbec dostal?

Jeden z Florentininých řemeslníků ho hbitým zásahem zbavil fotoaparátu a sundal mu ho z krku, zatímco druhý ho popadl za loket a vedl pryč. Reportér se ještě přes rameno podíval na Selene. „Chtěla byste něco vzkázat její rodině?“

Florentina jen posměšně prskla a odmávla ho rukou.

Teď už měla na každé paži deset symbolů, ale Selene se nehodlala nechat jen tak ohromit.

Na rozdíl od řemeslníků, kteří se museli omezit na jednu jedinou zbraň, měli exorcisté v ruce nekonečně přizpůsobivou magii. Pokud ji ovládli, dokázali ji vetknout do složitých děl jako noty do symfonie – každá z nich samostatný symbol a každý symbol zase slovo. Někteří exorcisté znali pouze hrstku mocných slov – dost na to, aby se jim díky nim dařilo vymítat, a už žádné navíc. Jiní byli jako Florentina a svůj repertoár neustále rozšiřovali tím, že si značky tetovali do kůže.

Jen jako Selene nebyl žádný – ta měla symboly vyryté přímo do kostí.

Na chvilku si dovolila se trochu požitkářsky vykoupat ve své hořkosti.

Florentině stačilo si symboly zlehka škrábnout do kůže, aby uvolnila magickou sílu, zatímco Selenina vězela v kostech. Exorcista musel jenom probudit symboly, které chtěl použít, a vplést je do svého záměru. Omezoval ho výhradně počet slov, která ovládl.

A také jak moc dokázal posunout hranice vlastního těla.

Florentina si s kočičí plavností znovu obvázala předloktí a skryla kouzelná tetování na nich. Dvacet symbolů. Dvacet mocných slov. A pokud Selene o své konkurentce něco věděla, pak to, že je Florentina uměla i skvěle použít.

„Asi už půjdu,“ zastrčila si ruce do kapes, načež zmizela do noci.

Caterina se otočila na Selene, aby hladce navázala na předchozí rozhovor. „Lucia dnes udělala chybu,“ řekla dost tiše na to, aby ji nikdo jiný kromě kapitánky neslyšel. „Ví to. A mrzí ji to.“

„Opravdu. Je mi to hrozně líto. Prosím, Selene.“

Selene napadlo, že by to nechala plavat. Byly skvělé lovkyně a město je potřebovalo. Vatikán se větvil přes celou mapu od Edinburghu přes Marrákeš až do Šanghaje – působily tam ale jen malé jednotky zběhlé v rozhánění kleteb a potírání ilegálního obchodu s démonskými kouzly. A občas, přestože zřídka, bylo třeba vyřídit pár nižších démonů. Většina z takových útoků se však odehrávala přímo v Římě, takže exorcisté svého talentu skutečně mohli využít spíše ve městě, jenže Caterina s Luciou nutně potřebovaly lekci, aby se naučily, jak je nebezpečné usnout na vavřínech.

„Jakmile se vrátíte, ohlásíte moje rozhodnutí ostatním. A to dočasné přeložení si užijte. Po dnešku vím, že nejste připravené se postavit dalšímu šlechtici.“

Možná že se přece jen raději poučí, než aby vypustily duši.

Selene se vynořila z tmavých uliček osvětlených jen chabou září petrolejových lamp a několika svíčkami na římsách na živější třídu, kde nad hlavou unaveně problikávala oranžová světla. Zdálo se, že jim démonická moc znovu přerušila dodávku proudu.

Tady se Římané klidně procházeli a nebáli se noci, zimy ani démonů. Z barů, kde se podávalo aperitivo, se nesl smích. Selene by skoro lákalo do jednoho z nich zapadnout, kdyby dnes ovšem neztratila podřízenou. Nebo kdyby jí to bylo aspoň o trošku víc jedno.

Městem už beztak kolovaly zprávy o dalším úmrtí. Jak kruté, že se z Benedetty stala prostě položka ve statistice. Občané ji samozřejmě jak se patří opláčou, jenže Řím zatím neměl šanci ji opravdu poznat.

Selene si nasadila kapuci černého kabátu, přesto ji prozrazoval meč na zádech. Jak tak procházela nočním trhem mezi proužky dýmu vonícího po pečených kaštanech, sladkých jablíčkách a karamelách, obyčejní Římané jí ustupovali z cesty. Ať už to byla známka strachu, či respektu, výsledek byl ten samý. Selene ignorovala jejich šeptání, jako by byla hluchá, a její tvář teď připomínala bezcitnou masku, kterou lidé od takových, jako byla ona, očekávali.

Tady kráčí Řeznice římská.

Nebyla si jistá, zda jí tak říkali kvůli démonům, které zabila, nebo těm tělům, která po ní zůstávala.

Vatikánské mrtvoly. Jiní exorcisté. Její otec.

A teď si mohla na seznam připsat i Benedettu.

Dio… Měla jí snad poručit, aby se držela zpátky? Ale ne.

Ačkoli bývali řemeslníci slabší než exorcisté, protože si magii jen na chvíli půjčovali, byla Selene daleka toho, aby je podceňovala. Sama vyrůstala s tím, že zbožňovala řemeslníky jako Caterinu, jež se oháněla vlastnoručně vyrobenou zbraní, jako by to byla část jejího těla.

Selene přejela bříšky prstů rodinný erb Allevů na rukojeti meče. Vykoval jí ho její otec, aby ona sama nikdy nemusela. Chvála Bohu Bezsmrtnému. Už jen to, že byla nucena vyrobit zbraň z vlastního těla, ji stálo dost a dost sil.

Povzdechla si, čímž do studeného vzduchu vyslala bílý obláček. Dnes polevila a přestala dávat pozor. Chvilku se nesoustředila a zaplatila za to vlastní krví. Takovou chybu si nemohla dovolit zopakovat. Ačkoli potrestala Caterinu s Luciou, vinu nesla ona. To ona byla jejich velicí důstojnicí.

Po ulici se s tichým šepotem mihla vínově rudá tramvaj a Selene vyskočila na schůdky dřív, než vůz zavřel dveře. Dnes se jí svět zdál být blíž než obyčejně. Smysly měla tak zostřené, že v ní kovové zacinkání tramvaje měnící kolej a elektrické bzučení světel skoro vyvolávaly klaustrofobii. Protože dnes použila magii, měla pocit, že se kus její bytosti vlil do všeho kolem. Do dláždění, které se míhalo pod tramvají, do kolejí pod koly, do masa lidí kolem, do jejich dechu a krve.

Ostatní cestující se od ní drželi v uctivé vzdálenosti. Vedi Vaticano nero, addio tuo amante, říkalo se v Římě. Znamenalo to něco jako: Vidíš-li černý Vatikán, rozžehnej se se svou láskou.

Nedalo se říct, že by se lidé exorcistů přímo báli, ale oprávněně je považovali za nebezpečné. To, že se objevovali jen tam, kde už démoni stejně řádili, a ne naopak, pro ně nehrálo velkou roli.

Nějaký muž s kalným pohledem opilce, oblečený dost vybraně, aby to byl mladý aristokrat koketující s potížemi, se naklonil k dívce, jež lenivě povlávala mezi ním a dalším mužem, aby jí něco tiše řekl.

Problémy, pomyslela si Selene.

„Tohle, moje milá, je Selene Allevová.“

Když se děvče ohlédlo, popotáhlo druhého muže za košili, čímž odhalilo Seleninu oku exorcistky v odrazu v okně tramvaje cejch na jeho zádech.

Měřil si ji zpod pokleslých víček, zatímco podnapilý mladík ještě víc ztišil hlas: „Chráněnka samotného imperia války.“

Dívka se tichounce zajíkla.

Při těch slovech se v Selenině hrudi vzedmula vlna pýchy.

Uběhlo nějakých sto let, než se všechna politická moc přesunula do rukou Vatikánu, kde od té doby vratce sdílela mezi oběma imperii: pánem války a státním kancléřem. To z císařovny Augusty udělalo pouhou figurku, bezzubého lva zbaveného moci, svatou silou dlící ve vatikánských stěnách. Nade vším pak vládl hlavní exorcista, jehož slovo bylo zákonem.

Selene si užívala téměř nesnesitelné zostření smyslů, které jí její tělo dopřálo. V té šílené euforii se jí dokonce i vlastní bolavé rány zdály přímo božské. Když tramvaj kodrcavě pomalu zahnula za roh, vynořila se za jejími okny Bazilika svatého Petra. Osvětlená rezavozlatými tóny, zářila nad panoramatem města. Selene vyskočila z tramvaje a s pohledem na hodinky se vydala přes Svatopetrské náměstí.

Měla patnáct minut zpoždění.

Cesare Alleva, pro celý zbytek Říma známý jako pán války, nebyl z těch, které by si člověk dovolil nechat čekat. Selene ani neměla čas se převléknout z krví potřísněného hábitu do čistých šatů, a tak jen narovnala ramena a vykročila do vatikánské jídelny. Cestou si ještě utáhla kožené nátepníky na předloktí, aby zastavila krvácení. Zaplavila ji agónie hluboké bolesti, až se jí krátce rozmazal svět před očima.

„K čertu s tím vším,“ procedila mezi zuby.

Mramor šachovnicové podlahy jen zesiloval klapot jejích naleštěných bot.

Vlevo i vpravo se před ní podřízení stahovali do bezpečné vzdálenosti a tlačili se zády ke stěnám s pěstí přitlačenou na srdce v horlivém pozdravu. Už se tu bezpochyby rozkřiklo, že padl další z nich. Selene kývla bradou na hrstku těch, které znala jménem.

Aspoň že její bílá zapínací košile tu krvavou spršku přežila bez újmy. Nebyl na ní ani flíček a zlaté řetízky spojující dvě řady knoflíků zářily, nedotknuté nedávným krveprolitím.

„Kapitánko Allevová, pán války zrovna odešel do Cor cordia.“

Sevřela čelist. „Kdy?“

„Před chvilkou.“

Ještě by ho mohla stihnout.

V zoufalé snaze zastavit Cesareho dřív, než dojde do komory v samém srdci Vatikánu, se dala do běhu.

Řemeslníci a exorcisté se před ní rozestupovali. I kdyby člověk nepoznal rozdíly v jejich uniformách, dali se od sebe snadno rozeznat. Řemeslníci měli s sebou vždycky svou zbraň – většinou něco nestoudně obrovského jako Caterinin kulomet – a exorcisty zase prozrazovalo tetování.

Chodbami se rozezněly vatikánské zvony.

Její strýc, samotný pán války, byl vskutku ohromující zjev. Když ho zahlédla před sebou, zpomalila. Před ním se táhl dlouhý stín a zabíral místo. Stín Boží – tak mu říkali. Tenhle titul se vyslovoval jen šeptem.

Když zaslechl kroky, zastavil se.

Dnes měl rozcuchané vlasy, což znamenalo, že je v uvolněné náladě. Jinak by je měl uhlazené k hlavě a na spáncích by se mu tu a tam leskl ojedinělý stříbrný vlas. Když ale přišla blíž, něco v jeho držení těla ji znervóznilo. Cesare očividně nebyl tak úplně mimo službu.

Jenže… kdy byl?

Jeho hlas zaburácel chodbou jako vzdálený hrom. „Řeznice římská mě konečně poctila návštěvou.“ Čelist měl tak ostře řezanou, že Selene nedokázala odhadnout, zda mluvil vážně, ale nakonec ho prozradilo cuknutí koutků. Pán války se snažil potlačit úsměv.

„Omlouvám se, pane, byla jsem přepadena,“ přitiskla si Selene pěst na srdce.

Cesare bleskl očima po koženém nátepníku na jejím předloktí. „Musela jsi použít magii?“

S bolestnou grimasou přikývla.

I po osmi letech ve funkci byl Cesare stále často považován za nového pána války. Jeho předchůdce až do své smrti setrval na této pozici téměř šedesát let a mnoho lidí vidělo v Cesarovi jen nadutého nováčka. To zdání v ničem nevylepšilo jeho relativní mládí – když byl jmenován pánem války, nebylo mu ještě ani třicet. Jenže pro Selene byl tím jediným, kterého kdy zažila a znala.

„Aha,“ zamračil se.

„Životy visely na vlásku,“ řekla bez příkras.

Tohle vymítání ji naštěstí mnoho moci nestálo, ale teď jí v žilách kolovala všechna ta nespotřebovaná magie a ponoukala ji, aby ji k něčemu použila.

„Moc je stejně nebezpečná jako opojná,“ opřel se Cesare rukou o zdobné dvojité dveře. „Musíš si dávat pozor. Pamatuješ?“

Odvrátila oči od lakované desky, která nastálo zajišťovala dveře. Samozřejmě. Když se poprvé pokusila ovládnout své kouzlo, byl Cesare v té místnosti s klenutým stropem s ní. Její magie byla jako utržená ze řetězu, strhávala ze stěn vlysy neocenitelné hodnoty a drolila kámen.

Ukradená krev, která jí pulzovala v těle, byla dvojsečná zbraň.

Začalo to jako zkázonosná záležitost, ale teď už škody nikdo neviděl. Všechno se odehrávalo jen v jejích žilách.

Cesare znal detaily její složité situace, přesto ji nikdy nemohl pochopit. Aspoň ne docela.

Selene zahnala hořkost a podívala se na věc z jeho perspektivy. Měl důvod být zklamaný. Nechala se démonem zlákat a použila příliš mnoho magie. Jak trapné. Na rozdíl od ostatních exorcistů, a dokonce i od Cesareho, se její krev při kontaktu se vzduchem proměnila ve štiplavý černý kouř svíjející se se zuřivostí bezhlavého hada. Taková byla moc v její krvi. Požehnání a prokletí zároveň. Selene byla jednou z nejmocnějších v řádu, ale pokaždé, když začala kouzlit, vytratila se jí z těla trocha životní energie.

Jenže to bylo ještě horší. Kdyby z ní unikal jen život, asi by se s tím dokázala smířit. Sláva krátkých pozemských dní ji lákala. Nejdřív hořet jasným světlem a potom s výbuchem opustit smrtelnou existenci. Jenže nešlo pouze o její život. Hrálo se o duši. Víc než jednou byla Selene přítomna tomu, když některý ze starších exorcistů přesáhl svou magií bezpečnou hranici. Na vlastní oči viděla, jak to takového exorcistu zničilo a osvobodilo zvíře v jeho nitru. Viděla to, a nikdy tak nechtěla skončit.

To raději zemře.

Cesare jí hřbetem prstů zvedl bradu. Jeho výraz zněžněl. „Nechci být ten, kdo tě bude muset odeslat na druhý břeh, Selene. Ne ještě i tebe.“

Pevně se nadechla a zadívala se mu do očí. „Já vím. Přísahám, že si dávám pozor.“

Se zasmušilou tváří se zabral do vlastních myšlenek. Selene se někde v břiše usadila tíha jako obrovský kámen.

„Co tě trápí?“ zeptala se, ačkoli se sama bála odpovědi. „Myslím opravdu.“

Selene už slyšela šeptandu o tom, že Cesare teď jednal za churavějícího hlavního exorcistu Říma. To z něho dělalo nejmocnějšího muže ve městě – a na celém světě. Když se ho zeptala, zda je na tom něco pravdy, odpověděl: „Jeho Svatost hlavní exorcista měl přece poslední dobou pár dobrých nápadů, ne?“ Nic jiného kromě téhle nejasné výpovědi a skrytého úsměvu v koutcích úst z něj ale nedostala.

„Mám dilema. Na jednu stranu jsi moje nejmocnější exorcistka – na tu druhou se ovšem bojím, aby ses nepřepínala. Všichni jsme viděli, co se stane, když exorcista neodhadne své síly…“ Zapíchl do ní oči spíš s plamenným přesvědčením než s láskou. „Už jsem ztratil příliš mnoho dobrých lidí, Selene. Nesnesu pomyšlení, že bych měl přijít i o tebe.“

„To přece nikdo nechce, strýčku,“ oplácela mu bez hnutí brvou přímý pohled. „Ale říkal jsi, že máš dilema. Moje magie jistě není to jediné, co tě trápí.“

Sevřel ústa do váhavého úsměvu a ona s ním srovnala krok.

V chodbách baziliky, kde se jinak odrážel každý zvuk, panovalo v tak pokročilou noční hodinu ticho, ačkoli Vatikán nikdy skutečně nespal. Nemohli si dovolit prostě jen tak vypnout, když střežili ohrožený Řím.

„Mám pro tebe úkol,“ řekl nakonec Cesare, „a něco mi říká, že otestuje tvé hranice tak, jak by to v Římě nikdy nebylo možné.“

„Posíláš mě pryč?“ vyprskla Selene ostře.

„Ne tak úplně. Ale musím tě požádat o odpuštění. Celou dobu jsem tě stavěl do pozice, v níž jsi musela riskovat použití magie, a teď tě hodlám poprosit právě o tohle.“

„Nevadí mi to.“

„Takže tě nezajímá, že tvůj strýc je pokrytec?“

Selene se zavrtěla a palcem v rukavici znovu přejela po rodinném erbu na rukojeti meče. „Řekni mi, o co jde, a já se pak rozhodnu.“

Vlastně ji překvapilo, že už jí nenaznačil víc.

Bylo neobvyklé, aby mezi zjištěním démonické aktivity a reakcí Vatikánu uplynula tak dlouhá doba. Většinou byl tým exorcistů vyslán během několika minut.

Cesare se pobaveně ušklíbl. „Výborně.“

Když domluvil, rozhostilo se mezi nimi ticho. Před hodinou byla nedaleko Nice zničena celá vesnice, běžela jí hlavou jeho slova. Máme podezření, že v tom má prsty nějaký démon.

A to by bylo nebezpečné.

„Víš, co tohle znamená,“ zamumlala Selene.

Cesare krátce kývl.

Démon vysoké úrovně. Mocnější, než jakého dokázaly místní složky odrazit. V srdci Říma démonům silná ochranná kouzla zabránila v úplném převzetí moci, i když je nedokázala zastavit úplně. S výjimkou Vatikánu, který byl opředen ochrannou magií, aby odradil i démony nejvyšší úrovně, vždy existovala místa, kudy příšery proklouzly. A Nice mělo smůlu.

Selene se zamračila a zvedla ruku, aby si napnula rukavici pevněji přes bolavé prsty. Pod poddajnou kůží skrývala zlomeniny, ale o těch nikdo jiný nemusel vědět. Její krev se postará o to, aby brzy srostly. Tajemství zdroje své ukradené moci střežili vatikánští přísněji než jakékoli jiné – čerpali ji přímo z životní síly démonů odsouzených k smrti. Ta myšlenka jí připomněla kovovou pachuť na jazyku. Horkost, která jí stékala do hrdla.

Sevřela dlaně v pěst, až se o sebe otřely polámané kůstky v jejích rukou.

Cesare k ní naklonil hlavu, jako by ostrými smysly zachytil zvuk její slabosti. Selene byla vděčná, že o ní pomlčel.

„Víš, koho teď máme ve Francii?“ zeptala se.

Cesare zavrtěl hlavou a mozolnatým palcem si promnul čelist. „Ne. A navíc na tom nesejde. Velet budeš ty.“ Těsně před nimi už leželo Cor cordium a za rohem obrovské dveře do místnosti ukřižování. „Zavolám do kanceláře v Nice, ať tě někdo vyzvedne.“

Roztěkaně kývla a raději odvrátila hlavu, aby se na ty dveře nemusela dívat.

„Měla bych jít,“ vyhrkla a div si u toho nešlapala na jazyk. „Připravit se na…“

Jenže bylo pozdě.

Jeho odpověď byla pohlcena zejícím tichem, které se sem valilo zpoza okovaných dveří, jež mu stráže bez jediného zvuku otevřely. Selene se otočila, aby zahlédla bledý záblesk na vzdáleném konci tmavé místnosti. Donutila se odtrhnout zrak. Nic neviděla. Odmítala to vidět.

Pak natočila zápěstí, aby se podívala na hodinky. Její ruce jako by se ohýbaly proti toku času, jako by se každou vteřinou, kterou strávila v tak bezprostřední blízkosti samého srdce Vatikánu, čas zpomalil.

„Opravdu už musím…“

„Pomodli se se mnou.“ To nebyla prosba.

Selene se kousla do jazyka.

Cesare si ji zvláštně prohlížel. Až se zpožděním zjistila, že jeho žádost zněla jako opakování. Neschopná odmítnout ho následovala do Cor cordia.

Bezsmrtný Bůh se nad nimi tyčil na kříži z obrovských trámů katedrály, která kolem Něho kdysi shořela. Selene si přitiskla bříška prstů na čelo, aby Ho chvilku neviděla, načež se letmo dotkla hrudní kosti a poklekla na studený mramor.

Upírala oči na Jeho obličej a po tváři se jí kutálely slzy. Byl nádherný, jak Mu vlasy jako rozlitý inkoust zdobily čelo. Hlavu měl skloněnou únavou a tmavé řasy jako půlměsíčky kontrastující s bledými líčky. Na okamžik se konejšila představou, že jen spí. Pak ale její zrádný pohled sklouzl po délce kopí, které Ho proklálo a připíchlo k obsidiánovému pilíři za Jeho zády. Lesklá krev stékala po zbrani na podlahu, kde se uprostřed místnosti vytvořila kaluž tekutého zlata.

„Dio Immortale,“ zamumlala.

Jenže nebyla věrná.

Nikdo z nich nebyl.

Vatikán praskal v kamenných švech, jak byl plný pohanů, kteří jim zabili Boha – když už ne tím, že do Něho zaryli kopí, pak tím, že ho odmítli vytáhnout.

A my se radujeme z Jeho věčné smrti.

Selene si přitiskla bříška prstů ke rtům, namočila je do zlaté krve a hranou palce si na čelo nakreslila runu.

Boží krev byla ještě teplá.

Kapitola čtyři

Na Julesově meči vyhořelo další sigilium, sotva ho zasekl do démona. „Tohle není obyčejná bouřka!“ křikl na Faru, když tmu pročísl rudý blesk.

Ačkoliv už se blížilo k poledni, spolkla téměř všechno světlo až na nejslabší náznak paprsků rozbouřená mračna. Divoká průtrž vířila rozmoklé bahno bitevního pole, takže se každý krok proměnil ve výzvu.

Farah si otřela studené kapky z očí.

Jules se k ní připojil a otřel si meč o kalhoty. „Bude to asi mocný démon.“

„Dobrá práce, vojáčku!“ tyčil se v té spoušti exorcista s pevnými svaly pod promoklou uniformou. Vynořil se tak náhle, že Faře problesklo tváří překvapení. Přelétl je očima, a když se pořádně podíval na Fařiny klopy, upřel pohled na ni. „Opusťte zákopy. Boj se přesunul do města. Zkuste je zdržet, dokud nebude Ostrava evakuovaná.“

Jules se neptal, zda bude Vatikán bojovat po jejich boku. Tihle lidé nebyli potravou pro děla – na rozdíl od Julese a ostatních.

„Tommaso!“ Exorcista se otočil za zvukem svého jména a rázem na ně zapomněl.

„Proč nezaútočil na toho bouřkového démona?“ překřikoval Jules déšť bubnující do holých větví nad jeho hlavou. Pár stromů přece jen přežilo zákopovou válku a spršky kulek. Stály jako němé stráže připomínající, čím mohlo toto místo být.

Farah si poklepala na klopu. „Ten chlap byl nižší šarže. Nebyl dost silný, aby toho démona přemohl.“

Jules jen něco zasyčel přes zuby. Samozřejmě. Proč by jim Vatikán posílal své nejlepší lidi, aby tu po jejich boku vypustili duši?

„Ústup do Ostravy!“

Jejich jednotka se stáhla na okraj města, kde ruiny budov s okny povyráženými jako zuby poskytovaly jen chabou ochranu před větrem sešikmenými provazy deště, a ještě menší před kulkami. V pozdním odpoledni pročísl oblohu válečný sokol, ostře řezaná křídla pozlacená záblesky bouřky.

Farah se ale tak soustředila na obvaz kolem Julesova trupu, který zrovna odmotávala, že si dravce ani nevšimla.

Když Jules obkročmo usedl na střechu a zvedl předloktí, do rozepnuté košile se mu opřel vítr. Do jeho kůže se zaryly drápy, jak sokol přistál a v pleskotu deště si načechral pírka. Jules sjel dolů po střešních taškách, aby se připojil k Faře, a paží chránil dravce před tím nejhorším z rozbouřených živlů. Poručice trochu nešikovně odvázala ptákovi z těla vzkaz a se skousnutým rtem si ho přečetla. „Posílají nám posily,“ zazubila se na Julese.

On jí úsměv váhavě vrátil. „Koho?“

„Exorcisty. Někoho, kdo tyhle zatracené démony opravdu dokáže zabít.“

Tělo mu div nepokleslo úlevou. Relativní klid posledních hodin ho o to víc naplnil obavami, protože prozrazoval, že nepřítel sbírá síly na další, ještě tvrdší útok. Na takový, o němž si Jules nebyl jistý, že ho přežijí. Když sokol úspěšně splnil úkol, úlevou zašvitořil a dovolil mu, aby ho prstem pohladil po opeřeném krčku, než se zase vznesl.

Jak se za ním Jules zadíval, zachytil za poslední řadou opuštěných budov nějaký pohyb. Otřel si z víček vodu a zamžoural do tmy. Z oblohy sjel rozeklaný jazyk blesku a osvítil zemi pod sebou včetně nepřátelských vojáků procházejících hájkem vysokých cypřišů. Nějak se jim dařilo chránit se před větrem a deštěm a skrývat se hluboko ve stínu, zatímco postupovali k hranicím města. V jejich středu kráčela postava v nebesky modrém šatu.

„Jak daleko jsou ty posily?“ zeptal se Jules opatrně neutrálním hlasem.

„Deset minut odsud,“ potvrdila Farah jeho nejhorší podezření.

Deset minut to tady neměli šanci vydržet.

Natáhl si přes rozepnutou košili kabát. „Vezmu si pár lidí a pokusíme se nepřítele trochu zdržet…“ Blesk uhodil do jedné ze strážních věží, takže okamžitě vzplála. Bouřkový démon se blížil.

Faře cuklo v čelisti. Naděje, kterou ještě před chvílí chovala v srdci, ji pomalu opouštěla. Kývla. „Já tady zatím počkám na exorcisty a pak vyrazíme za tebou. Pokus se tam neumřít.“

Jules se vydal dolů po rozpadajícím se schodišti a občas nahlédl do temných betonových místností. Úplné sucho nebylo nikde a vojáci se choulili v rozích, aby se chránili aspoň před těmi nejhoršími poryvy větru, které sem fučely vybitými okny. S nekonečným smutkem zaklepal Jules na rameno několika spolubojovníků. Vybíral si vojáky, které už znal. „Půjdete se mnou.“

„Julesi!“

Otočil se.