Přeložila Zdeňka Březinová

DIE HOFGÄRTNERIN 2: SOMMERLEUCHTEN

Copyright © 2022 der Originalausgabe by Rena Rosenthal

Copyright © 2022 by Penguin Verlag a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © Zdeňka Březinová, 2026

ISBN 978-80-249-5644-2

Pokud tato publikace obsahuje odkazy na webové stránky třetích stran, nepřebíráme žádnou odpovědnost za jejich obsah, neboť jej neschvalujeme, ale pouze odkazujeme na jeho stav v době prvního zveřejnění.

Pro Jürgena a Waltraud

1. kapitola

Oldenburg, srpen 1892

Marleena se sehnula k růžově zbarveným pryskyřníkům a zhluboka se nadechla nasládlé vůně. Na malý moment jí vyhnala z nosu pach vosku na parkety a dala jí zapomenout, že jsou její ruce už zase rozpraskané od mýdlové vody a nemohou se prohrabovat čerstvou hlínou plnou květin.

Nikdy by se nenadála, že ještě kdy znovu vkročí do hotelu Holthusen, kde pracovala jako pokojská, než se z ní stal zahradnický učeň.

Přesto se to tak seběhlo.

Jemně pohladila měkké listy ozdobné rostliny na příborníku – a zděsila se, když ve vedlejším pokoji cosi zařinčelo. Dolehl k ní přidušený výkřik. Bez váhání se vrhla vpřed a rozrazila dřevěné dveře. Naštěstí tentokrát nešlo o neslušného hosta, jak se potají obávala. Od chvíle, kdy se jednou sama stala obětí obtěžování, se měla před takovými událostmi na pozoru a dohlížela i na ostatní děvčata. Ale tentokrát našla jen svou kolegyni Sofii, jak v bílé škrobené sukni s proužky na okrajích stojí nad střepy z vázy na drahých parketách. Rukama se držela za ústa a hleděla v panice na Marleenu.

V hotelu Holthusen totiž rozbitá váza nebyla jenom rozbitá váza. Byla to katastrofa – obzvláště když tohle byl už druhý zničený kus vybavení za tenhle měsíc. Takové věci se nejenom strhávaly ze mzdy. Ředitelka hotelu se už nerozpakovala za pár takových drobných nehod jedno děvče vykopnout ze dveří.

Bez mrknutí oka.

Třemi skoky se Marleena ocitla v místnosti a opatrně se pustila do sbírání střepů. „Dělej, když si pohneme, třeba si toho ta domácí saň ani nevšimne.“

Sofie si vedle ní dřepla. „A jak vysvětlíme tu chybějící vázu?“

„To by mě taky zajímalo,“ zaznělo za nimi chladně.

Marleena ucítila pach cigaretového kouře. Zjevně sem ten rámus přilákal i paní Holthusenovou. Na okamžik ztuhla, ale pak pokračovala pilně dál.

„Ta váza prostě spadla z komody. Za to nikdo nemůže,“ prohodila přes rameno.

„Ale prosím tě,“ odfrkla paní Holthusenová opovržlivě. „Vázy nepadají jen tak samy od sebe. Jak si jen troufáš něco takového tvrdit!“ Založila si ruce na prsou a mezi očima se jí zformovala přísná vráska. „A teď ven s tím. Která z vás je za tohle odpovědná?“

Marleena si vsunula pramen světlých blond vlasů pod čepec a zoufale hledala výmluvu.

„Poslouchám.“ Paní Holthusenová na ni přes svůj špičatý nos zahlížela tak přísně, že se Marleena nevzmohla na slovo odporu.

Sofie se zhluboka nadechla, aby se před zpovědí trochu obrnila, ale Marleena jí v poslední chvíli vpadla do řeči.

„Já to byla. Je to moje vina. To kvůli mně ta váza spadla. Prosím laskavě za prominutí.“

Za dobu, co pracuje v hotelu, se ještě ničeho nedopustila a nemohla se dívat, jak by Sofii přitížil další prohřešek. Její mladá kolegyně chtěla celý život strávit jako pokojská, a pokud by to nemělo být tady, byla by při hledání dalšího místa odkázána na dobrozdání od paní Holthusenové. Naproti tomu Marleena měla jiné plány a při nejbližší příležitosti by beztak dala výpověď. A tak se rozhodla Sofii téhle potupy ušetřit. Však ona jí to, co jí bude strženo ze mzdy, určitě vynahradí.

„Ty jsi nemotornost sama, Marleeno.“ Paní Holthusenová hlasitě vydechla. Nikdo jiný nedokázal prostým výdechem vyjádřit rozmrzelost v takové míře jako ředitelka. „Tím se ruší tvé zítřejší volno.“

„Co?“ Marleena vyvalila oči. „Ehh… Co prosím? jsem chtěla říct. Můj volný den? Prosím vás, cokoli jenom to ne. Já ten den potřebuju!“ V jejím hlase zřetelně zaznívalo nepředstírané zoufalství. Byl to jediný hezký den v týdnu. Den, kdy se mohla vidět se svým snoubencem Juliem, synem dvorního zahradníka Alexandera Goldbacha. Ten už totiž nežil v zahradnictví v Oldenburgu, ale na vzdáleném venkově. Po té roztržce s otcem si ho k sobě vzal jeho strýc a on u něj pracoval na jeho rodinném statku, kde se pěstovalo ovoce a zelenina pro velkovévodu. Jenže to bylo v Mansholdu a Marleena potřebovala na cestu pěšky tři hodiny – příliš mnoho na návštěvu po pracovní době.

Všechny své volné dny trávili spolu a připravovali sazenice a rouby pro zahradnictví, které si chtěli otevřít. Jen jim ještě scházely peníze na koupi vlastního pozemku, jenž potřebovali. Dnes se měl Julius dozvědět, jestli jim poslední ze všech možných bank poskytne úvěr. A ona mu teď nebude moct dát vědět, proč nepřišla.

Mohl by se domýšlet nejhoršího.

„N-nemohla byste mi tu vázu prostě strhnout ze mzdy?“

„To samozřejmě udělám taky.“

Marleena zaťala zuby, aby nevybuchla. To bylo tak, tak, tak nespravedlivé! Už tak považovala za špatné, že zaměstnanci museli platit rozbité věci za svého. Když člověk denně drhne dvě stovky talířů, nedá se zabránit tomu, že se sem tam jeden rozbije. A když se porovná cena za jednu noc v hotelu s tím, kolik si vydělá pokojská, zvládl by hotel zajisté takové náklady pokrýt. A teď jí za to ještě zrušit den volna, to bylo přehnané.

Potlačený úšklebek ve tváři ředitelky navíc Marleeně naznačil, že dobře ví, co jí tím způsobí. Paní Holthusenová jí tím sebrala ten jediný den, kdy mohla pracovat na uskutečnění svého snu. Proč ji takhle ženská vůbec znovu zaměstnala, když ji tolik nenávidí? To byla záhada, kterou Marleena do dnešního dne nedokázala rozluštit. Jen nerada přiznávala, že zrovna paní Holthusenová ji více méně zachránila, poté co se její malé dobrodružství tak dokonale zvrtlo.

Už její otec pracoval ve dvorním zahradnictví a před svou smrtí ji naučil o rostlinách všechno, co znal. Marleena milovala květiny a rostliny stejně jako on, a proto od nepaměti snila o tom, že se stane zahradnicí. Jenže ženy se tomuto řemeslu bohužel vyučit nesměly. To příslušelo pouze mužům. Už sice nově existovala škola pro zahradnice, ale ta stála neskutečné peníze. A protože si Marleena mohla dovolit stěží oblečení, které měla právě na tobě, byla pro ni takhle škola naprosto nedosažitelná.

A tak se rozhodla.

Plán to byl šíleně riskantní, ale její touha byla tak mocná, že se ho přesto odvážila. Přestrojila se za chlapce. Že se jí skutečně podařilo se nechat zaměstnat, za to vděčila jedině tomu, co ji naučil otec a co si načetla po jeho smrti. Šéf dvorního zahradnictví byl nadšený a nanejvýš si ji pochvaloval. To ji ovšem mezi ostatními zaměstnanci uvrhlo do špatného světla – pěkně jí znepříjemňovali život. Ale doopravdy se to zkomplikovalo až teprve tehdy, když se zamilovala do Julia.

Navíc když to všechno vyšlo najevo, Alexander jí tu maškarádu nedokázal odpustit a Julia bez okolků vydědil. Byl tak plný nenávisti, že o ní po celém Oldenburgu rozhlásil, jaká je to odporná osoba. A tak ji nikdo nezaměstnal. Stejně odmítaví k ní byli i v těch několika málo zahradnictvích, která se v okolí toho dvorního nacházela, a také v hotelích a pohostinstvích. Z nouze Marleena obětovala poslední zbytek cti a vrátila se do hotelu, kde pracovala před tím, než vstoupila do učení na zahradníka.

Nic jiného jí nezbývalo. Ještě teď měla živě před očima, jak stojí v kanceláři ředitelky hotelu. Pohled paní Holthusenové se nedal nikam zařadit. Byla to podivná směs hněvu, triumfu, a dokonce snad i s náznakem soucitu.

„Co že chceš?“ zeptala se tím svým tak typickým nezúčastněným hlasem a hned zase obrátila pozornost k dopisům na psacím stole.

„Chtěla jsem nabídnout, že bych pro vás pracovala jako pokojská.“ Ta slova si Marleena důkladně připravila. Nebude se vracet a žebrat o práci, taková už dávno není. Jestli se za dobu, kdy se vydávala za mladého hocha, něčemu přiučila, pak to byl způsob, jak se protloukat životem s větším sebevědomím. Ten pocit poznala, když si poprvé oblékla mužské šaty, protože od toho okamžiku k ní lidé přistupovali s úplně jiným respektem. A i když se role zahradníka musela vzdát, ten odlišný přístup jí zůstal.

A přistoupila s ním i k tomuto rozhovoru. Nemusela o práci žadonit, protože měla co nabídnout.

„A proč bych ti měla znovu poskytovat mzdu i stravu, když jsi mě posledně nechala na holičkách?“ zeptala se paní Holthusenová a rovnala si dopis, který zrovna četla.

Marleena nevzpomínala na to, jak dala předčasně výpověď a ředitelka požadovala, aby okamžitě vypadla, ačkoli ona chtěla pracovat až do doby, než jí skončí smlouva.

„Protože už jsem zapracovaná, vám scházejí tři pokojské, co jsou v jiném stavu, a vy si můžete být jistá, že budu odvádět práci svědomitě a k vaší spokojenosti.“

Paní Holthusenová konečně vzhlédla a důkladně si ji měřila. Její oči na delší okamžik, než bylo milé, spočinuly na Marleeniných ještě pořád dost krátkých vlasech, z nichž jen ty úplně nahoře bylo možno splést do maličkého copu. Až když už si Marleena pomyslela, že se odpovědi nedočká, a byla v pokušení odejít, ředitelka promluvila.

„Budu o tom uvažovat.“

Tři dny nechala Marleenu v nejistotě. Pak poslala malého hocha se vzkazem do dělnické ubytovny, kde Marleena obývala těsnou komůrku se svou sestřenicí Frídou. Musela souhlasit, že bude dostávat ještě míň peněz než předtím, ale následující pondělí směla nastoupit…

Skutečnost, že jí teď ředitelka hodlá sebrat den volna, byla už přespříliš.

„Prosím, paní Holthusenová, budu pracovat každý den dýl, ale prosím neberte mi ten volný den.“

Příliš pozdě pochopila, že udělala chybu. Svým žadoněním jenom potvrdila, jak důležité to pro ni je. Měla zůstat v klidu a hledat logické důvody.

Jenže když šlo o Julia, bylo zkrátka ve hře příliš mnoho emocí a ty potlačit nemohla. Dělávala to v zahradnictví měsíce a teď, kdy se těm citům mohla oddat, žila už prakticky pouze z oněch pravidelných shledání a týden co týden se k nim horečně upínala.

Paní Holthusenové vystřelila obočími k nebi. „Já vůbec netuším, jak jsi přišla na to, že do toho máš co mluvit.“

Marleena polkla odpověď a donutila se sklopit oči.

„Nezapomínej, že mají dorazit ty hrnkové rostliny do salonu. Musejí se urychleně vyložit, nebo mi ten neurvalec z dvorního zahradnictví zase zdvojnásobí platbu za dodání.“ S těmi slovy se otočila na podpatku a byla pryč.

Sofie přistoupila k Marleeně a zkroušeně na ni pohlédla. „Božínku, mně je to tak hrozitánsky líto. Celou dobu jsem chtěla něco říct, ale bála jsem se, že by se to všechno jenom zhoršilo, kdyby vyšlo najevo, že to není pravda.“ Její tvář dočista zbledla, takže tvořila obzvláště ostrý kontrast k černým vlasům vyčuhujícím zpod čepce.

„Nedělej si starosti, však to bylo moje rozhodnutí. Myslela jsem, že jsem u paní Holthusenové v tak velké nemilosti, že už mi nemůže víc uškodit. Julius zařizuje půjčku na náš pozemek, a jakmile ho budeme mít, beztak odsud vypadnu…“

A pak uvidí Julia den co den.

Vezmou se, nespravedlivé hotelové ředitelky jim zmizí ze života a o všem si budou moct rozhodovat sami.

* * *

Když Marleena později stahovala ložní prádlo, děsivě ji zamrazilo, protože v prachovém peří bylo stále ještě cítit zbytkové tělesné teplo. Bylo to absurdní. Ve dvorním zahradnictví občas hnojili rostliny směsí kravských výkalů, krve, rohových odřezků a popela. Jednou s tím dokonce přišla do bližšího kontaktu, než jí bylo milé. Přesto v ní nic nebudilo takový odpor jako ještě teplá peřina po hotelovém hostu. Nálada se jí zlepšila, teprve když při vyklepávání prachovky zahlédla z okna Lottu, mocnou hnědou klisnu se světlou hřívou, jež patřila dvornímu zahradnictví. Klusala před rostlinami obtěžkaným povozem směrem k hotelu a Marleena vyrazila dolů ze schodů, aby převzala náklad.

Vždycky ji potěšilo, když viděla starého Aloise a jeho soustavně dobrácký vrásčitý obličej s úsměvem, ve kterém scházelo pár zubů. Pokaždé však také zároveň ucítila bodnutí ostnu, jenž měla od onoho vyhazovu v srdci. I když jí ostatní zaměstnanci začátek jejího učení hodně znepříjemňovali, časem se semkli. A tak, ačkoli už uplynulo více než půl roku, při vzpomínkách na dobu strávenou ve dvorním zahradnictví ji ještě pořád přepadal stesk. Postarala se však, aby si Alois její sklíčenosti nevšiml. S radostným úsměvem ho pozdravila a obdivovala růžové pivoňky vybrané pro hotel. Alois zatím vylezl na nakládací plochu a podával jí s lehkým sténáním dřevěné bedny přecpané rostlinami.

„Jak se všichni mají? A co je nového ve dvorním zahradnictví?“ vyzvídala Marleena.

„Máme dvě nový ženský, co plejó a tak,“ odpověděl místní hantýrkou a usmíval se zpoza vrásek skoro až omluvně. Ačkoli nebyly přijaty do plnohodnotného učení, ale jen na lehké pomocné práce a nedělaly to, o co usilovala Marleena, musela se přemáhat, aby ji to tolik nebolelo. Protože ty dvě očividně sloužily jako náhrada za ni s Juliem.

„Jsou dobré?“

Alois ohrnul nos. „Gómu, že né. Plkajó celé den. A ta jedna se mustruje a ta druhá čubrní jak šáhlá. Do rachoty ju vzal Konstantin.“

No skvěle, takže může pořádat lov na další oběť, pomyslela si Marleena, protože Konstantin Goldbach, Juliův bratr, měl už dlouho pověst záletníka. Už teď bylo Marleeně obou těch žen líto.

„A kromě toho? Co je ještě nového?“ ptala se Marleena, poté co postavila voňavou bednu květin do sklepa.

„Och…“ uhnul pohledem a podepřel si záda pravou rukou. „Nic. Ináč néni co hóknót. Všecko při starým. Všecko v cajku!“ Shrnul trochu hlíny, co se vysypala z květináče.

„Aloisi,“ pohlédla na něj přísně. „Ven s tím!“

Velmi soustředěně překládal utržený list pivoňky a semkl rty.

„Mě vyrazili a mého snoubence vykopli z rodiny,“ připomněla mu Marleena. „Až tak hrozné ty tvoje novinky určitě být nemůžou.“

Alois cosi zareptal a nepřestával se zaobírat pivoňkovým listem. „To né… To jen že…“ lapal po vzduchu, „máme novýho učňa.“

Marleeně sklesla ramena a neschopna ničeho na něj hleděla. Spletla se.

Tohle bylo zlé.

Že si Alexander našel náhradu, tím to bylo všechno tak definitivní. Už ji ve dvorním zahradnictví nikdy nezaměstná. To uvědomění na ni tíživě dolehlo.

Vlastně to bylo tak, že si chtěli s Juliem sami vybudovat vlastní zahradnictví a přijímat v něm do učení mladé ženy. Ale pokud k sobě Marleena měla být upřímná, už nevěřila tomu, že se jim to podaří. Odhodlaně sáhla po nejbližší bedně a se sevřeným hrdlem ji vynášela po schodech. Tohle je všechno, co bude až do konce života s květinami dělat. Bude je rozestavovat po stolech v hotelu. Julius myslel, že nic netuší, ale ona dobře věděla, že její sen se rozplynul. Naděje na úvěr nebyla nic než iluze. Ze všech bank se zatím vždycky vrátil s tím samým zamítavým stanoviskem. A bez půjčky si vlastní zahradnictví v žádném případě nebudou moct dovolit. A co bylo možná ještě horší: takhle bez peněž se tady ve městě nebudou moct ani vzít. To nebylo jako na venkově, kde se všechno dělo díky sousedské výpomoci.

Proto v tichosti zadoufala, že až se po pár měsících uklidní zlá krev, ve dvorním zahradnictví se jí přece jen naskytne pracovní příležitost. Ale pokud Alexander zaměstnal nového učedníka, je zřejmě veškerá naděje tatam.

To už opravdu není žádná cesta zpět?

* * *

Úsměv na tváři Alexandera Goldbacha se vytratil, jakmile mohutná postava pana von Wallenhorsta zmizela v bílém kočáru. Přehnaně jemně zavřel dveře do Šeříkové vily, aby si uchoval svůj klid, a vrátil se do své kanceláře, kde klesl za psací stůl z ořechového dřeva.

Jeho vztah k hoteliéru von Wallenhorstovi byl problematický už od samého počátku. V alkoholovém opojení se tehdy uvolil zaměstnat jeho dceru Dorotheu jako zahradnici výměnou za to, že budou moci zásobit rostlinami každoroční Růžový bál. Jenomže vycházet s Dorotheou bylo nanejvýš obtížné, protože nebyla zvyklá přijímat pokyny a vědomosti, které si osvojila na zahradnické škole, byly v zásadě zhola teoretické.

Ale co se dozvěděl teď, tomu všemu nasadilo korunu.

Potřeboval čas, aby tu příšernou novinku, kterou mu von Wallenhorst právě doručil, mohl v myšlenkách vstřebat. Tato situace mu mlhavě připomněla jinou, podobnou, jež se odehrála před rokem, kdy se oba rovněž sešli k vpravdě nepříjemnému rozhovoru v Šeříkové vile. Tehdy museli hoteliérovi přiznat, že všechny růže pro jeho legendární Růžový bál v hotelu Rosenstock uschly. Byl to tehdy vskutku pronikavý zážitek, a přece to nebylo nic v porovnání s tím, co mu von Wallenhorst pověděl dnes.

Alexander nasál tolik vzduchu, kolik jen jeho plíce mohly pojmout, a velmi pozvolna ho vypustil zase ven. Nemá to pomáhat, aby člověk udržel hněv pod kontrolou?

Každopádně to nezafungovalo.

Ta novinka byla zkrátka příliš obludná. Bude to mít dalekosáhlé následky pro rodinu a, pokud Konstantin nebude spolupracovat, tak i pro dvorní zahradnictví.

Ale jeho syn se bude muset přizpůsobit, o to se tentokrát postará. Alexander si musel přiznat, že se věci nevyvinuly úplně tak, jak si přál. Vždycky věřil, že Konstantin, když už projevil takový zájem o zahradní architekturu a už v ní slavil i první úspěchy, nastoupí velkou životní dráhu uměleckého zahradníka a Julius jednoho dne převezme dvorní zahradnictví. Jenže pak i Julius projevil výjimečný talent při úplně novátorském návrhu oldenburské zámecké zahrady. Jeho realizace nyní spočívá na Alexanderovi, protože zahradnictví, jež předložilo vítězný návrh, bylo dle pravidel pověřeno jeho uskutečněním. Takže se o to musí starat Konstantin. Ten ale teď také spoluřídí dvorní zahradnictví, jež Alexander původně plánoval svěřit Juliovi, neboť Konstantin měl vyšší cíle. Ale Julius je pryč, a protože v oboru uměleckého zahradnictví pro Konstantina žádná nabídka zaměstnání stále nepřicházela, měl by tedy teď, jakožto nejstarší syn, převzít alespoň dvorní zahradnictví. I na to by člověk mohl být hrdý.

Důraz ovšem spočívá na tom měl by, protože o zapojení Konstantina si Alexander zatím mohl nechat jenom zdát. Až příliš často se potloukal po nejrůznějších podnicích a vracel se domů tak pozdě, že to Alexander ani neslyšel, protože už hluboce spal. Ono to koneckonců ani jinak nešlo, neboť dny ve dvorním zahradnictví začínají brzy. Už několikrát kvůli tomu Konstantina počastoval ostřejším slovem, ten ale trval na tom, že mladý je jenom jednou a že mu má Alexander přece dopřát aspoň trochu té radosti, než se usadí.

Konstantinovi bylo už osmadvacet let, takže zase až tak mladý už nebyl. A že by se hodlal někdy usadit, tomu nenasvědčovalo zhola nic. Alexander by to nahlas nikdy neřekl, ale poslední dobou stále častěji přemýšlel o tom, že by to s Juliem probíhalo jinak. Ačkoli byl mladší, prokázal už daleko víc zodpovědnosti. V době, kdy pracoval s nimi ve dvorním zahradnictví, také projevil daleko víc vůdčích schopností než kdy Konstantin. Ten se do zahradnictví dostavoval většinou teprve kolem deváté či desáté, když tam už vydávali druhou svačinu. A pak neměl často ani ponětí, jaké práce jsou na řadě, a někdy dokonce ani to, jak mají probíhat. Alexander věděl, že by měl být na Konstantina o hodně přísnější, jenže uřídit dospělého muže nebylo snadné. A konečně nechtěl se připravit i o druhého ze svých synů. To by mu potom nezůstal žádný dědic, kterému by mohl odkázat rodinný podnik.

Alexander zaslechl, jak se s tichým zaskřípěním otevřely dveře do Šeříkové vily. To musí být on.

„Konstantine, na slovíčko!“ zavolal ze svého místa směrem do předsíně.

Jeho syn ve zdobném hnědém obleku, ladícím s barvou jeho vlasů, a s vycházkovou holí pyšně vkročil do místnosti. Protože byl vysoký, mohl se loktem zapřít o vertiko, aniž si dělal hlavu s tím, že při tom rozkymácel sbírku porcelánových koček po zesnulé matce. Mile se na otce usmíval, v hnědých očích se mu při tom blýskalo.

„Copak se děje? Nemám moc času, slíbil jsem jednomu známému, že ho dnes večer navštívím.“

„Je to naléhavé.“ Alexander se zvedl a zapřel si roce v bok. „Tvou návštěvu dnes večer a taky všechny ostatní termíny v tomto týdnu i v těch následujících zrušíš. Je načase, abys dospěl.“

Konstantin se rozesmál. „Zruším? To rozhodně neudělám. Proč bych měl?“

„Protože tu právě byl pan von Wallenhorst.“

Konstantin na okamžik ztuhl. „A dál?“ otázal se ale pak s klidem.

Alexander se otočil k oknu a pohledem klouzal dvorním zahradnictvím až k rostlinám v květináčích, kde se jeho lovecká fenka Asta pokoušela dopadnout mouchu. Už dále nesnesl pohled svého syna. Copak při jeho výchově opravdu tak selhal?

„Ty moc dobře víš, co to znamená. Proto je teď s tím humbukem konec a ty si začneš hledět svých povinností.“

Dřevěné parkety zaskřípaly, jak Konstantin ve svých důsledně vyleštěných botách udělal pár kroků směrem do místnosti. Působil při tom zcela vyrovnaně.

„Mám život takový, jak to považuju za správné. Copak chceš dělat? Taky mě vydědit?“

Alexander nasměroval svůj pohled od květin do odpoledního slunce. „Možná.“ Pomalu se otočil zpět ke svému synovi a opřel se o okenní parapet. „Závěť se dá změnit rychle.“

Konstantin se neslyšně rozesmál a prostě a jednoduše opustil místnost.

Alexander vzteky nevěděl, co si počít. Plynulým pohybem smetl z parapetu veškeré květináče i s obsahem. Rostliny se s řinčením kupily jedna přes druhou a hlína se sypala na drahý orientální koberec. Koutkem oka zahlédl mihnuvší se služebnou, která hned zase zmizela. Jedině to mu zabránilo nahlas vykřiknout. Konstantin ho skutečně dováděl k šílenství.

Vyčerpaně klesl na mahagonovou lavici a rukama si promnul obličej.

Jeho syn se cítí setsakra v bezpečí. Že by vážně nastal čas věci přehodnotit? Opravdu byl v tomhle scénáři Julius ten špatný? Jen proto, že se chce mermomocí oženit s tou nemajetnou Marleenou? Ano, Marleena poškodila jeho dobrou pověst. Ještě týdny po té její maškarádě slýchal za zády šuškání a neustále se ho všichni vyptávali, jak se to mohlo stát. I dnes, po víc než půl roce, přicházela ta věc pravidelně na přetřes, následována jízlivým smíchem. Ale nepoškodí jeho prestiž daleko víc Konstantin, pokud se bude chovat pořád takhle? Alexander už si dokonce i připouštěl, že Marleena měla ke svému jednání alespoň důvod. Dobrý důvod. Konstantinovo jednání řídil jen a pouze jeho egoismus. Zato Marleena bojovala za to, aby se mohla živit tím, co pro ni tolik znamenalo.

Prací, kterou miloval i Alexander.

Ponořen hluboko v myšlenkách se vrátil k masivnímu psacímu stolu a opět klesl do polstrované židle za ním. Vytáhl ze skrýše klíč, otevřel zamčenou tajnou přihrádku pod zásuvkou a vytáhl z ní zapečetěnou obálku. Svým hranatým rukopisem na ni napsal: Závěť.

2. kapitola

Hned, jak jí služebná pomohla do jemně růžových hedvábných šatů s rozložitou turnýrou, všimla si Rozálie, že Majka musela vynechat pár lemů. Ještě před nedávnem by ji to rozzuřilo, protože jí to připomnělo přibyvší hmotu okolo boků.

Dnes jí to bylo fuk.

Když se dostrojila, snesla se jako víla co nejzpůsobněji po prostorném hotelovém schodišti, s rukou na umělecky vyřezávaném zábradlí. Jakmile se dostala na dohled lidí zezdola, vymrštil se ze židle šlachovitý muž. Fascinovaným pohledem sklouzl po jejím těle a poté zpět k pompéznímu účesu, který jí z jejích blonďatých vlasů vyčesala Majka. Vedle něj povstala obdobně hubená dáma, kterou i přes její na odiv stavěný blahobyt nebylo možno označit jinak než jako vychrtlinu. Podezíravost té dámě sice z očí nikdy zcela nevymizela, nicméně co se nastávající snachy týkalo, nakonec se přání svého syna podvolila.

Když Rozálie sešla dolů, přijala jeho nabízené rámě s takovou skromností, že se ho sotva dotýkala. Užívala si těch kradmých pohledů, které po ní noví hosté vrhali. Tak trochu se v jejich záři slunila. Každý ji tu znal.

„Mohuli si dovolit poznamenat, dnes večer jste opět potěšením pro oči, slečno Goldbachová. Nejkrásnější dáma v celém sále, ale co to povídám? V celém Norderney,“ zahuhňal a volnou rukou si odhrnul pramínek prořídlých vlasů, jimiž se snažil zakrýt vršek hlavy.

Rozálie se pousmála. Vážně se jí to podařilo. Až příliš rád ji požádal o ruku a svatba že se bude konat následující měsíc, v září. Zapřisáhla se, že se svému otci postaví, ale nakonec jí nic jiného nezbylo. Skutečně musela s Majkou, služkou ze Šeříkové vily, odjet na severský svatební trh v Nordeney. Tam šmahem odmítala jednoho nápadníka za druhým, ať se jí dvořili sebeusilovněji. Protože měla jasný cíl. Dokud si nenajde toho nejzazobanějšího mládence na ostrově a nepřesvědčí ho o svých přednostech, jak slíbila, nemá se vracet do Šeříkové vily. V tomto ohledu se její otec vyjádřil naprosto jasně.

Netrvalo jí dlouho udělat si představu o tom, jak to na trhu chodí. Na veřejně vyvěšované seznamy se přitom nespoléhala. Nejprve si vyhlédla ty nejvybranější kavárny, které začala s Majkou pravidelně navštěvovat. Až když se její služka u vždy dobře informovaného personálu nenápadně vyptala, začala mít Rozálie lepší představu o tom, na koho si políčit. Majka byla ze sebe skoro až zklamaná, protože ačkoli zprvu působila strojeně, časem ve své špionážní roli našla překvapivé zalíbení.

A Edelbert von und zu Tappenbeck, dědic velké marcipánové dynastie, představoval pro Rozálii vše, po čem mohla toužit. Přesvědčit ho o svých přednostech a vyštípat všechny sokyně – a že jich nebylo málo – bylo snad až příliš jednoduché. Natolik jej uchvátil její zevnějšek. Stačilo pár dlouhých pohledů jeho směrem, několik hlubokých náhledů do jejích dekoltu, když vstávala, a kotilion – tradiční plesový upomínkový předmět –, který mu při tanci připíchla na oděv. Od té chvíle ji už nespustil z očí. Ani během komplikovaných tanečních figur, ani při jiných společenských příležitostech.

Její krása ho fascinovala natolik, až si pak Rozálie často říkávala, jestli by byl nestačil jen pouhý jeden úsměv.

Společně nyní vkročili do hotelového jídelního sálu prozářeného sluncem, jež do něj pronikalo velikými okny a dodávalo lesk stříbrným příborům na damaškovém prostírání. Edelbert si nenechal ujít příležitost a osobně jí přisunul židli. Poté se usadil vedle své matky s absurdním jménem Edeltraud.

Edelbert a Edeltraud.

To ji mělo varovat.

Jak se svatba blížila, přemítala Rozálie stále více o tom, jak jednotvárný život se před ní teď rýsuje. Lov by ještě šel, ten skýtal dostatek vzrušení a mírnil její hoře. Ale co dál? To snad mělo být vše?

Protože se neměla ke slovu, ujal se konverzace Edelbert sám. Občas mu něco odsouhlasila či naopak, po celou dobu však její zrak ulpíval na vlnách na nedalekém pobřeží, které se převalovaly sem a tam. V posledních dnech pozorovala moře tak často, že nyní její mozek automaticky vytěsnil okolní hovor a vyvolal vzpomínku na mohutné šumění příboje. Valila se vlna za vlnou. Dál a dál. Vlny neúnavně plynuly po moři, ať se dělo cokoli. Jako její život. I ten plynul stále dál i poté, co jí zemřela matka a krátce nato odjel ze země i muž, jehož milovala.

Od té doby uběhlo několik měsíců – ale v ní se doposud všechno svíralo, jen na to pomyslela. Někdy se sama sebe ptala, jestli to nebyl ten důvod, proč si za svého nastávajícího vybrala muže, který byl tak absolutně jiný než Manilo, její velká láska. Edelbert byl vyzáblý, kdežto Manilo svalnatý. Manilo měl husté černé vlasy, zatímco Edelbert bezvýznamnou řídnoucí špinavě blonďatou čupřinu. Manilo sršel životem, Edelbert byl ztělesněná jednotvárnost bez jakékoli hloubky či výšky. Jeho city byly nekonečně monotónní, schopné tak nanejvýš náznaku, že se uchylují nějakým směrem, nikdy však k větší změně.

Byl perfektní. Byl přesně ten pravý k tomu, aby na Manila zapomněla, jak si předsevzala.

Navždy.

„Necítíte se dobře?“ Jeho vodnaté oči se na ni upíraly skrz tenké brýle a mezi pootevřenými rty se mu táhlo vlákno sliny, na níž se jako stříbro na slunci třpytila drobná kapka. Rozálie urychleně zaměřila zrak na kořen jeho nosu, aby se jí nenavalilo.

„Prosím za prominutí, jen jsem si právě představovala, jak nádherná bude naše svatba,“ řekla a obdařila ho plachým úsměvem, který vylovila ze své herecké minulosti.

Byl to chytrý tah, protože teď se Edeltraud zajisté pohrouží do svých ustavičných plánů a detailně se rozvykládá o tom, co všechno má na tu velkou oslavu v Lübecku vymyšleno. Zato Rozálie by nejraději strávila dnešní večer jako Majka, v pokoji, jenž sousedil s jejím apartmá a kde teď služebná zřejmě přešívá její zbylé šaty. A to Rozálie šití k smrti nenáviděla.

Číšník přinesl první chod. S potlačeným povzdechem obrátila pozornost k tomu, co bylo poslední dobou jejím jediným potěšením. Samým blahem nad báječně kořeněnou houbovou polévkou a delikátní svíčkovou s nádechem petrželky byla schopna nemyslet na Manila. Ovšem po dezertu se přesunuli do plesového sálu a její snoubenec ji vyzval k tanci, což mohla jen těžko odmítnout. Když orchestr spustil první tóny, musela Rozálie polknout.

Jako naschvál.

Byla to skladba, na kterou tančila s Manilem v rododendronovém sále. Někdy se sama sebe ptala, jestli by se věci vyvíjely jinak, kdyby mu byla už tehdy, onoho dne, řekla pravdu. Kdyby mu byla pověděla rovnou, že je do něj k zbláznění zamilovaná a všeho by se pro něj vzdala. Ale to se pro dámu neslušelo, na to byla příliš nóbl. Proč o tomhle vůbec uvažuje? On byl přece beztak už dávno zadaný. A jak moc, to pochopila až teprve o mnoho týdnů později, když ji její otec požádal o laskavost. Tehdy se taky konečně dozvěděla, komu že to patří jeho srdce.

„Tady, zanes to té Frídě z květinářství tvé tety,“ řekl jí tehdy otec. „Dal mi to poštmistr, protože moje milá švagrová si poštu zjevně nevyzvedává nikdy.“ Vtiskl jí do rukou tlustý svazek dopisů. Když se na něj podívala, Rozálii se rázem málem zastavilo srdce. Pod adresou květinářství její tety stálo trochu neumělým rukopisem: K rukám Frídy Hildebrandové.

Odesilatel byl Manilo Moretti.

Tyto dopisy Rozálie odevzdat nemohla. Třeba se tímto způsobem konečně dozví, co se stalo, uvažovala. Otec jí sice řekl, že Manila vykázal ze země, protože se z něj vyklubal zloděj, ale tomu Rozálie nikdy neuvěřila. Proto si celý svazek odnesla do pokoje. Nějakou dobu usilovně přemítala. Je to zakázané. A nejspíš ji to bude bolet. Ale nakonec zvítězila zvědavost. Sžírala ji touha být zase Manilovi nablízku. A přestože to byla jen slova na papíře a nebyla určena pro ni, byl to kus jeho.

A tak si ty dopisy přečetla.

Jeden po druhém.

Po tváři jí kanuly němé slzy, když se pročítala Manilovými omluvami a láskyplnými vyznáními, neboť zněla tak upřímně. Jenže nebyla adresována jí. Až nyní pochopila, jak vroucí jeho láska k Frídě musela být. Znovu a znovu prosil to tiché děvče s vřelýma, ač smutnýma očima za odpuštění. Několikrát zval Frídu do Itálie a vysvětloval, že se už nemůže vrátit do Oldenburgu. Půl roku posílal dopisy téměř každý týden. Dopisy, které Rozálie vyzvedávala osobně na poště, kde předstírala, že jedná z pověření své tety. Pak dopisů ubylo.

A nakonec se postarala, aby už žádné další nepřišly.

* * *

Julius právě dokončil hnojení pole, jež bylo zapotřebí připravit na zasetí vodnice. Po celodenní práci se štiplavě páchnoucím koňským trusem na pozemku svého strýce se milerád uchýlil do skleníku, kde na něj čekala voňavá záplava rododendronů. Jen regulace teploty byla ošemetná. Teď v létě musel neustále dávat pozor, aby uvnitř zůstávalo dostatečně vlhko. Ovšem když postříkal trubky od topení příliš velkým množstvím vody, docházelo ke kondenzaci studených kapek, které pak dopadaly na listy a zanechávaly na jeho drahocenných rostlinách nepěkné skvrny.

A rostliny, jež se nacházely blíž u topení, potřebovaly mnohem víc vody než ty uprostřed. Žádný div, že ve dvorním zahradnictví měli zaměstnance, který se staral jen a pouze o oranžérii a skleníky. Julius při vzpomínce na svůj bývalý domov pocítil bodnutí. Všeho se pro něj vzdal. Přerušil svou studijní cestu, ačkoli objevování nových rostlin miloval. Navíc mohl pracovat v anglickém Kew pod Josephem Hookerem v Královských botanických zahradách a mohl se toho ještě tolik naučit od řady vynikajících botaniků, kteří se přátelili s Charlesem Darwinem. Ale jeho otec požadoval, aby se vrátil do dvorního zahradnictví, jež měl jednoho dne povinně převzít. Julius se svému osudu podřídil. Ale pak přišla Marleena a on v ní poznal takovou ženu, o níž se ani neodvažoval doufat, že by mohla existovat. Tentokrát, když se jim jeho otec postavil na odpor, už Julius neustoupil. Na to byly jeho city k Marleeně příliš silné.

A tak bylo nyní všechno úplně jinak.

Ale měl štěstí.

Rodinný statek jeho strýce se staral o potřeby velkovévody, a tak měl pro zimní zeleninu vyhrazeny vytápěné skleníky. Jeden z nich mu strýc přenechal k pěstování vlastních rostlin, tedy až na jeden kout určený ke klíčení brambor. Julius posoudil každý rododendron zvlášť a tu a tam zastřihl pár výhonků, aby rostliny do příštího roku rostly hustěji. Spokojeně postavil poslední z nich na místo a vydal se ven, aby se podíval, jak se daří jeho chráněncům. Některé rododendrony totiž pěstoval také vedle skleníku, aby zjistil, které z nich obstojí v severoněmeckých teplotních podmínkách. Velmi si přál, aby měl úspěch alespoň s pár vybranými exempláři, a aby tak měl na co naroubovat svoje výpěstky. Srdce se mu sevřelo, když uviděl, že jedna z rostlin již při těchto mírných teplotách zakrsla úplně a druhá k tomu měla již velmi blízko. Všechny ostatní mu však zeleně zářily vstříc.

Strýček k němu přistoupil a položil mu ruku na pravé rameno. „Inu, můj chlapče, jak dopadla ta schůzka v bance?“ zajímal se s hřejivým úsměvem v obličeji plném vrásek. Julius pronesl cosi nezřetelného, z čehož jeho strýc vyrozuměl, že ani pohovor v posledním bankovním domě, který ještě přicházel v úvahu, ke kýženému cíli nevedl.

Julius ukázal na rododendrony. „Nikdo mi nechce věřit, že tyhle rostliny mohou být naše budoucnost. Ani poslední banka – má poslední naděje – je coby zajištění nového úvěru nechtěla přijmout.“ Navíc to tady chodí tak, že žadatel musí vést nanejvýš bohabojný život, aby v téhle mrňavé obci obdržel půjčku. Pokladník zdejší družstevní záložny je totiž zároveň farář. Ale tohle Julius nechtěl ani vyslovit.

„To mě mrzí. Tolik bych si přál, abych ti mohl nějak pomoct, ale se sedmi dcerami…“

Julius zavrtěl hlavou. Protože jeho otec se se svým bratrem hádali už od narození, vídal se Julius se strýčkem jen při těch nejdůležitějších rodinných oslavách, a i těch od smrti prarodičů nebylo mnoho. „Už tak jsi mi pomohl ažaž. Vždyť jsi mě tu přivítal s otevřenou náručí, přestože jsme spolu nejmíň sedm let nemluvili.“ Trápilo ho, že má teď strýc na krku i jeho, a dokonce mu za práci na statku dává i malou výplatu. Ale jakkoli mu hrdost velela ji odmítnout, nebylo to možné. Už tak to bylo míň, než by si vydělal jako běžný pracovník na statku. A on chtěl Marleeně nabídnout dobrý život a pro svůj záměr potřeboval základní kapitál.

Oba si spolu vysnili tak krásnou budoucnost. Chtěli hodit dvorní zahradnictví za hlavu a vybudovat si svoje vlastní. A Marleena si pak dokonce chtěla otevřít vlastní školu pro zahradnice, aby se tomuto povolání mohlo vyučit ještě více žen.

A teď ztroskotají už na tom nejzákladnějším.

Dokonce i v těch venkovštějších oblastech, o něco dál od Oldenburgu, v nichž byla půda levnější než ve městě, už bylo příliš draho. Téměř vše, co ušetřil a zdědil, vložil Julius do nových rostlin, aby měli alespoň základní sortiment. Jenomže než dorostou, chvíli to trvá, a on potřeboval také peníze na zálohu. Už skoro rok si mohl v bankách pusu vymluvit, ale nikdo mu nechtěl poskytnout úvěr jen na základě jeho povolání a několika rostlin, které měl k dispozici.

Zítra večer to Marleeně poví. Přizná jí, že budou jejich společný sen muset pohřbít. Až doteď byl příliš zbabělý a neodvážil se ta zničující slova vůbec vypustit z úst. Vždycky jí tak nadšeně svítily oči, když si zahradnictví plánovali. Jako by v ní prýštil nevyčerpatelný pramen nápadů, které chtěla všechny do jednoho uskutečnit. Dokázala z hlavy vyjmenovat dvacet rostlinných druhů, jež by ráda vyšlechtila, protože ještě neexistovaly, ale Marleena si byla jistá, že by se u lidí mimořádně skvěle ujaly.

A teď bylo na něm, aby jí tenhle sen sebral.

Ačkoli se na ni vždycky tak těšil, tohoto setkání se děsil.

Strýček, jako by jeho ponuré myšlenky vytušil, ho několikrát poplácal po ramenou. „Pojď, je čas na večeři.“

Život tady na statku byl o něco prostší než v elegantní Šeříkové vile, v níž vyrostl. Jeho otci se tehdy, když se oženil s jeho matkou, podařilo postoupit do vyššího stavu, a stal se tak vedoucím dvorního zahradnictví.

Toho dvorního zahradnictví, které měl Julius převzít – než ho otec vyhodil. Nejen proto, že se zamiloval do dělnice, jež si dopomohla k místu učedníka předstíráním, že je muž, protože tohle povolání nesmí ženy vykonávat. Jeho otec měl pocit, že je kvůli tomu za blázna, a nechtěl o Marleeně ani slyšet. A o Juliovi jakbysmet. Julius se s ním několikrát pokoušel navázat kontakt, ale otcovo rozhodnutí bylo neotřesitelné.

Julius se v tom velkém selském stavení, kde v kuchyňských kamnech téměř bez ustání hořel oheň, cítil moc dobře, přestože nábytek nebyl kdovíjak honosný. Selka tu každý večer rozdělovala do misek žufan ajntopfu. Pár minut poté bylo slyšet jenom klapání a usrkávání. Sedm dcer, čeledín a děvečka, Juliův strýc a teta společně dávali dohromady báječnou skupinku. Neustále tu zaznívalo tolik smíchu a klábosení, že si člověk sotva uvědomil, jak čas letí.

Nicméně dnes se Julius zvedl hned, jakmile chlebem vyškrábal obsah misky.

„Jdu ještě do skleníku.“

„Ještě teď?“ zvolala jeho teta udiveně.

Julius přikývl. „To, co mám v plánu, jde jedině za tmy.“

„Co chceš dělat?“ vyzvídala Eliška, druhá nejmladší, s dlouhým copem.

„Musím se postarat, aby rostliny vypadaly hezky,“ řekl vyhýbavě.

„A proč to jde jedině za tmy? To přece na ty kytky neuvidíš.“ Hana, jedna ze starších dcer, vstala a pomáhala své matce sklidit nádobí.

„Na rostliny ani vidět nemusím. Aspoň ne tak úplně.“

Luisa působila zmateně. „Ne? Ale jak to, že ne?“

„Šneci. Slimáci, abych byl úplně přesný. A lalokonosci, ti černí brouci.“

Znělo to, jako by zavřeštělo všech sedm děvčat najednou. Julius se v duchu zazubil. Přesně kvůli tomu původně nechtěl říct, co zamýšlí. Rozálii se to dřív hnusilo úplně stejně jako strýčkovým dcerám. Konstantin i Julius měli sběr slimáků a brouků za úkol už odmalička, protože to byli, kromě srnců a housenek, ti nejhorší nepřátelé zahradníků. Rostliny s listy ohryzanými od těchto škůdců pak už nebylo možné prodat. Takže s Konstantinem pravidelně procházeli skleníky s olejovými lampami a ty noční tvory vysbírávali. Julius s žalem vzpomínal, kolik si při tom užili nezřízené legrace, protože jejich úkol měl vždycky tak trochu nádech dobrodružné honby za pokladem. A kromě toho doháněli Rozálii k šílenství vždy, když jí tu havěť podrželi před nosem.

A teď už spolu ani nemluví.

Rychle zapudil ponuré myšlenky a nasadil úsměv. „Ano, slimáci. A spousta brouků,“ volal a polechtal ty obě nejmladší sestry, které následně za hojného brebentění odběhly. „Klidně mi s tím můžete pomoct!“

Šest děvčat samým odporem vykřiklo, jen Eliška se pousmála a vzala jeho výzvu vážně. „Já dnes musím pomoct matce, ale příště ráda.“

Ještě pořád se culil, když o něco později při slabém osvětlení pátral po slizkých stopách a černých broucích.

„Tohle jste dřív dělávali rádi,“ ozval se za ním znenadání hluboký hlas.

Juliovi leknutím vyklouzl kbelík z ruky a s rachotem dopadl na zem. S obtížemi se napřímil. Ve vchodu do skleníku rozeznal v chabém světle mužskou postavu. Julius se sehnul k olejové lampě a zvedl ji do výše.

Příchozí si sundal klobouk a váhavě vkročil trochu hlouběji do skleníku. Odkašlal si. „Je tu něco, co bych s tebou rád probral,“ řekl jeho otec.

3. kapitola

O týden později se Marleena hnala dlouhým krokem dolů po ulici do Mansholtu. Snad si Julius minulý týden správně odvodil, co se stalo, a nemyslí si, že už ho nechce vidět. Musí mu přece být jasné, že něco takového by se nikdy nemohlo stát, nebo ne?

V Metjendorfu zpomalila. Není to…? Ale ano, to je jednoznačně Julius! Poznala by ho hned, mezi tisíci jinými, ačkoli neměl nijak zvlášť nápadnou chůzi a nebyl ani příliš vysoký, ani rozložitý.

Prostě to cítila.

Nadšeně se rozběhla a on stejně tak.

„Překvapení!“ volal už zdálky. Jeho živé oči divoce zářily, vlasy pocuchané jako vždy, jeho úsměv jí pronikal až do konečků prstů.

Zpočátku ji Julius pravidelně vyzvedával, ale nakonec se rozhodli, že bude lepší, když ten čas věnuje rostlinám. Koneckonců co nevidět spolu budou trávit každý den.

„Jaká čest!“ volala, ale dojem pravé měšťanky při tom samozřejmě nebudila. „Čím jsem si to zasloužila? Jo a to, jak jsem tě tu minulý týden nechala ve štychu… strašně mě to mrzí, prostě jsem se nedostala z hotelu, znáš přece paní Holthusenovou.“

„Zase ta saň, já to tušil.“

Bez dechu si padli do náručí. Julius ji k sobě pevně přitiskl, a přestože stáli uprostřed štěrkové cesty, cítila se Marleena tak doma jako nikde jinde. Zavřela oči, užívala si jeho přítomnosti a hlubokými doušky vdechovala tu důvěrně známou vůni.

„Vidíš, má to svoje pozitiva, že jsi dívka z dělnických kruhů. Nemusíš se za to neustále omlouvat,“ pronesl pak Julius.

„A co je na tom tak pozitivního?“

„Dceru z měšťanské rodiny bych nemohl takhle bez okolků přivítat. Jen tak na ulici ukazovat city, to je samozřejmě nevhodné.“

Marleena si honem vznešeně zakryla rukou ústa. „Pardon, prosím uctivě za prominutí, jestli jsem se k vám přiblížila příliš.“

Julius jí položil ruce kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. „Naopak, přistupte prosím ještě blíže,“ zašeptal. A protože v dohledu nikdo nebyl, políbili se.

„To je dobře, že jsem se rozhodla pro chlapecký převlek, když jsem se snažila vyučit zahradníkem. Měla jsem totiž ještě náhradní plán – vydávat se za dceru z vyšších kruhů a docílit tím vzdělání na první škole pro zahradnice. Ale ten by nejspíš příšerně ztroskotal.“

„Ó ano, klackovitý klučina ti jde mnohem lépe,“ smál se Julius a ona ho šťouchla loktem do boku. Julius zvedl proutěný koš, který během vítání odložil stranou a jehož obsah byl zakrytý kostkovaným šátkem. Marleena na něj zvědavě ukázala.

„Copak to je?“

Julius celý zářil, když ale chtěla nakouknout pod šátek, s košem ucukl.

„Dnes,“ prohlásil slavnostně, „je historický den.“

„Ano?“ Marleena se chytila rukama za tváře a prudce se nadechla. Že by toto léto přece jen měli ještě aspoň trochu štěstí? „Povedlo se ti najít rododendron, co přežije v zimě? Nebo se definitivně ujal ten tvůj nový kultivar? Nebo…?“ Zbožně ztuhla, tváře stále v dlaních. „Nebo nám snad banka přece jen poskytla tu půjčku?“

Juliův úsměv se vytratil. „Ne, tohle to není. Je to ještě lepší.“

„Ještě lepší?“ Marleeně se rozbušilo srdce. Co jestli našel možnost, jak by se přece jen mohli vzít? Až doposud jim scházely peníze i na tohle.

Julius tajuplně přikývl. „To ti prozradím teprve až při pikniku. Není to jen tak ledacos, chce to svůj čas. Takže mi mezitím pověz, co je nového u tebe. Jak se daří Frídě?“

Marleena se do něj zavěsila a společně se loudali hlavní ulicí až na polní cestu. Její sestřenice Frída a Julius se za poslední dobu velice spřátelili a on se po ní často ptával. V minulém roce ji opustil její takřka snoubenec Manilo, a i Julia osud toho dobrosrdečného děvčete zasáhl.

Marleena dřevákem odkopla z cesty jeden větší kamínek. „Už se směje trochu častěji, ale cítím, že pořád ještě na Manila hodně myslí. Takhle špatné to nebylo ani tehdy, co jí zlomil srdce ten velkostatkář. Někdy v noci, když si myslí, že spím, ji slyším tiše plakat. A přestože o tom skoro nemluví, vidím, že není šťastná. Nemůžu jí o tobě ani pořádně vyprávět, protože vím, že se při tom vždycky rozzářím a rozruším.“ Usmála se na Julia a on jí stiskl ruku. Ukázal na spadlý dub na okraji cesty a vydali se k němu. Koš zlehka zapraskal, jak ho Julius stavěl na mohutný kmen, který byl od slunce úplně vysušený a zahřátý.

„To je mi moc líto, tolik bych si přál, aby se jí aspoň ještě jednou ozval,“ řekl Julius, a když se vedle něj Marleena usadila, podal jí chléb s máslem. „A jak se daří tobě? Připadá mi, jako bychom se neviděli už celou věčnost.“

„Docela dobře, v hotelu je všechno jako vždycky.“ Tu příhodu s rozbitou vázou obezřetně zamlčela, protože Julia vždycky velice rozčililo, když se s ní nezacházelo po právu. A konečně bylo její rozhodnutí, vzít tu vinu na sebe.

„Alois u nás byl minulý týden. Prý přijali dvě nové pomocnice…“ Polkla, ale pak si dodala odvahy. „… a taky prý nového učedníka.“

Julius přikývl, ale zvláštně se při tom usmíval.

„Tebe to těší?“

„Byl za mnou minulý víkend otec.“

Marleena už otvírala pusu, že se zakousne do chleba, ale tohle ji zarazilo. „Ne!“ vykřikla, celá užaslá.

Julius se zašklebil a přikývl.

„No to snad ne! A copak chtěl? Je to dobré znamení, nebo ne? Určitě by za tebou nepřijel, aby se s tebou znovu pohádal?“ Marleeně se myšlenky hemžily jako mravenci v mraveništi a neměla ponětí, kam je nasměrovat dřív.

„Ne, nepřišel se hádat.“ Julius odložil chleba a uchopil ji za ruce. „Skutečně se zdá, že přišel k rozumu. Požádal mě o odpuštění a přiznal, že udělal chybu. Pak mě na příští týden pozval do Šeříkové vily, abychom si o všem ještě jednou promluvili. Zjevně chce, abych…“ zahleděl se jí hluboko do očí a opravil se, „abychom se vrátili do dvorního zahradnictví.“

„Vážně?“ šeptla Marleena. Přesně za tohle se modlila. A přesto to znělo až příliš dobře na to, aby to byla pravda.

Julius rozvážně přikývl. „Řekl mi, že už dokonce změnil tu závěť, ve které původně všechno odkázal Konstantinovi.“

„Né!“ Marleena zalapala po dechu a Julius nadšeně přikyvoval.

„Ano!“ ujistil ji.

Blaženě ho objala. Měla pocit, jako by její srdce po dlouhé době vyklouzlo z těsné klece. Až teď si uvědomila, jak moc ji tížilo, že se kvůli ní Julius s otcem rozhádal a už kvůli tomu nemohl dál vést dvorní zahradnictví. Věděla, jak mu na rodinném podniku záleželo, a i když byla přešťastná, že se kvůli ní rozhodl opustit tak prestižní podnik, její duši to velice tížilo.

„Já mám takovou radost! Tak to budeme moct zase pracovat s Brunem, Johennesem, Dorotheou a ostatními.“

Julius nadšeně přikyvoval.

„A sledovat, jak se Asta pokouší napít vody z konve při zalévání. Kromě toho budeme pracovat přímo pro velkovévodu a můžeme tak mít vliv i na realizaci toho našeho návrhu na zámeckou zahradu.“

„No to je skvělé, na to jsem vůbec nepomyslela! To by byla taková krása, kdybychom mohli tu zahradu vytvářet osobně.“ Marleena se chytila za srdce.

„Každopádně to podmíním tím, že budu moct pokračovat ve šlechtění mých rododendronů,“ doplnil Julius a na okamžik na sebe spiklenecky pohlédli.

„A rozmnožíme náš zvláštní šeřík!“ dodali unisono a rozesmáli se. Tenhle šeřík s dvoubarevnými korunními lístky vyšlechtila Marleena ještě coby dítě se svým otcem a ukázala ho ve škole. Rozálie, Juliova sestra, ho ze závisti rozšlapala, ale Julius z jedné větvičky dokázal vypěstovat novou rostlinu.

„Ještěže tvůj otec změnil názor. Jinak by bylo těžké se k tomu našemu keři dostat.“ Doposud se jim nepodařilo tento dvoubarevný šeřík z pozemku dvorního zahradnictví získat, ale teď už to ani nebude zapotřebí. Marleena cítila, jako by se jí v nitru rozsvítilo. Najednou šlo všechno tak, jak by mělo.

„Správně. Můžeme být jen rádi, že Konstantin netuší, co tam vzadu za tou mýtinou v lese roste. Kdo ví, co by s tím provedl…“

Marleena hleděla zasněně přes strnisko, nad kterým tančili motýli.

„V poledne už zase bude Majčin ajntopf, po kterém se všichni můžou umlátit, a jako zákusek jablíčka z ovocného sadu.“

„A odpoledne se zase můžeš vykoupat v jámě s močůvkou,“ prohlásil Julius se šibalským úšklebkem.

„Hele!“ rozhořčila se Marleena a žduchla mu pěstí do ramene. „Jako bych to snad udělala schválně!“

Julius se zasmál a chytil ji za zápěstí, ona se bránila a najednou se oba s výskotem překotili po zádech do houští za kmenem stromu, takže jim nohy zůstaly trčet ve vzduchu. Marleena se smála tak, že sotva popadala dech a slzy jí po spáncích stékaly do vlasů. Držíc se za břicho, pohlédla na rozesmátého Julia, a když se jejich pohledy setkaly, zase zvážněli.

„Konečně můžeme zpátky do dvorního zahradnictví,“ pronesl Julius tichým hlasem. „Konečně můžeme domů.“

* * *

Alexander vkročil do přítmí krčmy a okamžitě ho obklopila vůně kouře a sladu. Bolest ve spáncích ještě zesílila. Své kolegy ze štamtiše objevil v obvyklém rohu hostince, uprostřed stolu ležel připravený balíček karet. Alexander beze slova zdvihl ukazováček, aby hospodskému naznačil, že si dá jedno pivo. Se strohým pozdravem se pak přidal k pánské společnosti a usedl na židli. Bylo mu ještě trochu mdlo, ale štamtiš se konal jen jednou do měsíce a nerad si ho nechával ujít, obzvláště když propásl ten v červenci.

„Jak to de?“ zeptal se Jan-Died Eppendorf, který vlastnil zahradnictví na opačném konci města, a začal rozdávat karty do mariáše. Protože se u zahradnického štamtiše scházely hlavně starší ročníky, mluvilo se tu ještě ve velké míře dolnoněmecky. Alexander tomuto nářečí sice už odvykl, aby neprozrazoval svůj původ, ale tady dělal výjimku.

Škubl rameny a zvedl karty. „Nic moc veget. Jak to je, tak to je,“ pokusil se to téma hantýrkou odbýt. Nebylo mu příliš do řeči. Celý den stál na poli a hnojil dusíkatým vápnem. K práci, již by jinak zadal učedníkovi, se teď musel snížit i sám starý šéf, protože ačkoli měli toho učně a dvě děvčata na trhání plevele, zůstávali s prací neustále zoufale pozadu.

„Hodil sem zas voko na tu zámeckó zahradu a gómu, že to bude fakt nóbl,“ promluvil sedlák Jansen, který vedle své usedlosti provozoval malé zahradnictví. „Buší tam eště furt tvůj Konstantin?“

„Jo, Konstantin uskutečňuje plán po Juliovi. Už se poměrně hodně sžil s tím, že to nebude renesanční zahrada s přísnými geometrickými tvary, ale nanejvýš moderní krajinný park v anglickém stylu. Provedl jenom pár menších úprav.“ Už ale neřekl, že to bylo skoro to jediné, pro co se Konstantin dokázal nadchnout. Přesto se sám sebe znovu a znovu ptal, jestli se rozhodl správně. Bylo správné udělat z Julia znovu hlavního dědice a Konstantina odbýt povinným podílem? Ale bez toho by Julius nemohl dvorní zahradnictví udržovat v chodu, k tomu je zapotřebí obrovská spousta finančních prostředků. Ovšem tohle téma ještě zdaleka nebylo aktuální. Třebaže se po dnešní těžké práci na poli cítil bídně, pár let života mu přece ještě zbývá.

Jan-Died praštil svým klukem na hromádku karet s takovou vervou, až se stůl zachvěl. „Proslýchá se, že tu brzy budou zvonit svatební zvony?“

Alexander s pousmál. „Ano, Rozálie se bude vdávat příští měsíc. A tím sňatkem dokonce povýší do šlechtického stavu.“

Zalil ho hřejivý pocit. Tak se Rozálii nakonec přece jen podařilo udělat mu radost, kdo by to byl řekl?

Jenže ten blažený stav neměl dlouhého trvání.

„Ale já vůbec nemyslím Rozálii, to už přece není nic nového. Myslím Konstantina. Zaslechl jsem nějakou šuškandu…“ pokračoval sedlák, když hospodský postavil na stůl džbány s pivem.

K ďasu! Tak už se to přece jen rozkřiklo. Alexander se zhluboka napil a hřbetem ruky si otřel pěnu z horního rtu. „K tomu bych se raději vyjadřoval, až se ti dva mladí lidé dohodnou mezi sebou. Však víte, jak to dneska je…“

Pokud by Konstantin naplnil svoji hrozbu, byla by to ostuda jako hrom. Už jen proto byl Julius jakožto juniorní šéf dvorního zahradnictví lepší. Ale copak Alexandera nezostudila i ta ženská, kterou si chce vzít Julius?

Jak jen se mu tady u stolu vysmáli! Ten neomalený řehot mu zněl v uších ještě dlouho a celé týdny se neodvážil kdekoli ukázat. Najednou všichni tvrdili, jak to bylo od začátku jasné, že to byla koňadra. A když se ptal, jak je možné, že ho na to nikdo neupozornil, když to tedy bylo všem tak jasné, měli plno výmluv, z nichž ho ani jedna nepřesvědčila. Zpětně bylo holt vždycky snadné tvrdit, že se to dalo udělat líp.

„A jakpak je to s Juliem? Bude se taky už brzy ženit?“ zeptal se Friedrich Diekmann, který do štamtiše vstoupil teprve nedávno a své zahradnictví ještě budoval.

Alexander byl rád, že musel zakašlat a vyhnul se tak odpovědi.

„Řek bych, že ten to zmákl všecko dobře. Proč si nevzít žabu, co umí pořádně vzít za práci?“

V tomhle mu musel Alexander dát za pravdu. Za práci tedy Marleena vzít opravdu uměla. Ale s tím, jak si šla za svým, byla zároveň nevypočitatelná, jak ostatně dokázala tou maškarádou. Kdo ví, jak daleko by až zašla? Nakonec by dost možná chtěla i vést celé dvorní zahradnictví. Ženská. To je přímo obludné. Jemu bylo jasné, že ženy nemají pro vedoucí pozici ani rozum, ani vlohy, ale byla si toho vědoma i ona?

A třeba by chtěla chodit i sem, na štamtiš, do posledního chlapského útočiště. Tyhle dnešní ženské se už neostýchají před ničím. Některé se dokonce opovažují požadovat pro ženy volební právo, představte si to! Hrdinskou smrtí na bojišti umírat nechtějí, ale volit, to ano. To je ale nestydatost! O čem by tak asi rozhodovaly, kdyby do toho mohly mluvit? Nanejvýš aby žádný muž nad pětadvacet nesměl zůstat svobodný a aby bylo možné vdávat se bez ohlášení, aby nemusely tak dlouho čekat. Ne, ne, ne, ženy přece nejsou vůbec schopné dělat dalekosáhlá rozhodnutí.

Alexander si rychle znovu přihnul studeného piva, aby se uklidnil a osvěžil sevřené hrdlo. Dnes už se rozčiloval dost a nechtěl se tímhle pohoršujícím tématem nechat ještě víc rozčilovat.

„Chci tím říct, co se všemi těmi mladými ženskými, co jen posedávají doma a nic nedělají?“ pokračoval Friedrich. „Vždyť můžou úplně klidně taky chodit do práce. Dřív se samozřejmě musely otáčet doma, ale dneska, v moderní době… Je tu přece pořád víc strojů, co ty věci udělají. Nebo si je jde snadno koupit.“

Někteří kolem stolu zamumlali cosi souhlasného, ale Gerthold Weber byl proti. Posunul si na nose kulaté brýle s niklovými obroučkami a Alexander obdivoval jeho úžasně čisté ruce. To on měl kůži neustále zanesenou směsicí hlíny a rostlinných šťáv a ani tím nejusilovnějším drhnutím ji nedokázal dostat úplně pryč. Zatímco ruce tohoto muže vypadaly, jako by se půdy ani rostlin nikdy ani nedotkly.

„Pracující ženy, to se nesluší,“ tvrdil Gerthold. „Já nevím, jak u vás, ale nám se daří natolik dobře, že něco takového nemáme vůbec zapotřebí.“

Najednou všichni, až na Friedricha, horečně souhlasili a dělali, jako by na tom taky byli kdovíjak dobře. Přitom by se Alexander vsadil, že přinejmenším u poloviny z nich tomu tak není. Ale kdo by to rád přiznával, že?

Sám Alexander by dal na modlení, kdyby Rozálie byla už konečně z domu a dobře zaopatřená. Nerad by jí musel přiznat, že už mu pomalu začíná být na obtíž ji živit. Z pravidelných zakázek od velkovévody sice plynuly docela slušné sumy a díky realizaci zámecké zahrady měli nadto i pěkný vedlejší příjem, ale stále ještě se potýkali se ztrátami, které loni utrpěli, když jim uschly skoro všechny rostliny. Takže jakékoli dodatečné náklady představovaly problém.

Ale už brzy se všechno obrátí k lepšímu, donutil se Alexander k optimismu, protože mu v hlavě začalo trochu hučet. Nesmí nechat starosti, aby ho pohltily. Převzal životní dílo svého otce, udržel ho při životě, a už brzy se vrátí domů Julius a společně ho pozvednou ještě výš. A možná není zase tak zlé, že u toho bude i Marleena, protože ta měla vždycky dobré nápady.

Spokojeně polkl obzvláště vydatný hlt piva, zaklonil se a zamnul si zaplněné břicho, které se mu vyvalilo mezi kšandami.

Náhle musel zakašlat. Tak silně, až mu zaskočilo. Do očí mu vhrkly slzy. Lapal po dechu, hučení v uších zesílilo – tak moc, že skoro ani nepostřehl, jak na něj Jan-Died mluví. Friedrich vyskočil a pomáhal mu uvolnit límeček, protože se zdálo, jako by měl kolem krku smyčku a ta se stahovala víc a víc.

Ale krk nic nesvíralo. Alexander škubal límečkem košile sem a tam, ale bez úspěchu. Chroptěl, cítil, jak je mu hrudní koš malý. Pořád dokola se snažil nasát vzduch, ale hrdlo jako by se tomu bránilo a stahovalo se čím dál víc. Zanedlouho už nevnímal směsici hlasů v hostinci, ani že lidé opouštějí svá místa a srocují se kolem něho. Friedrich se mu pokoušel podat něco k pití, ale on mu to v panice vyrazil z ruky. Vyskočil, rukama divoce šermoval s protivníkem ve svých plicích, znovu a znovu se chytal za krk. Lidé kolem něj utvořili kruh, kdosi začal shánět lékaře. Alexander freneticky ukazoval na svůj hrudník – ale nikdo mu nebyl schopen pomoci.

Ať se do těch plic už konečně dostane vzduch!

Ale ať se nadechoval, jak chtěl, žádný spásný doušek vzduchu nepřicházel. S každým dalším pokusem se jeho hrdlo dostávalo do větší křeče. Vysílením padl na kolena. Chroptěl. Dávil se. A pak přišlo ještě nesnesitelnější, nakyslé pálení v hrudi a tlak v očích se zvýšil. Učinil ubohý pokus promluvit. Nakonec vykřiknout.

Ale neozvalo se nic.

Hleděl do spousty vyděšených očí, nic nedávalo smysl. Ničemu už nerozuměl. Kde je? Ten tlak, ten nekonečný tlak. Kdo je? Svalil se na stranu, uviděl zrnka písku a nitku na prkenné podlaze, měl je přímo před očima, jenže pak se rozplynuly. Myslel jen na jedinou věc: vzduch. Nutně potřebuje vzduch. Hruď měl jako v ohni. Chtěl vykřiknout – ale vydal jen ubohé škytnutí.

A pak všechno ztemnělo.

4. kapitola

V Seebadu bylo zvykem hned po ranní kávě korzovat po pláži, dokud bylo srpnové vedro ještě snesitelné. Poté mnozí s velkou trpělivostí čekali na volné místo v koupacím voze – což však Rozálie ustavičně odmítala. Upřednostňovala koupel ve slunečním svitu a vzduchu a v závěru dopoledne další, vydatnou snídani. Co jiného se taky na tak malém ostrově dalo dělat? Nyní, krátce před večeří, se opět procházeli podél promenády. Večery byly samozřejmě vyhrazeny četným bálům a představením, ale dny, ty se táhly stejně jako hustý med.

Svědomitě kráčela spolu se svým snoubencem a jeho matkou, zdvořile jako dáma, pokyvovala tu a tam na pozdrav směrem ke známým lázeňským hostům, usmívala se, i když jí do smíchu vůbec nebylo.

Ale pak se stalo něco, co se vymykalo běžnému chodu věcí. Edelbert pokynul směrem k postranní ulici vedoucí okolo pivovaru. „Neuděláme si dnes malou procházku růžovou zahradou? Touto dobou by měla nádherně vonět a rostliny máš přece moc ráda.“

Rozálie se zarazila. To se Edelbertovi vůbec nepodobalo, že se chtěl touto dobou odebrat do parku. Miluje přece tu hru na vidět a být viděn, obzvláště pak s ní po boku, o čemž ji bez ustání ujišťoval. Soustavně jí opakoval, že její krása je tak úchvatná, že září za ně za oba. Proč chce teď do parku, kde není skoro ani živáčka?

Hleděl na ni a čekal, takže byla nucena s jeho návrhem souhlasit. Prošli okolo divadla, jež se právě nacházelo ve výstavbě, a následně i kolem vzhledného lázeňského domu se sloupovím a věžičkou na střeše. Když došli až do parku, zjistila, že už tam kvete jen pár osamělých růží. Nebyla si jistá, ale když míjeli růžový pavilon, připadalo jí, že koutkem oka zahlédla, jak na sebe Edeltraut s Edelbertem kradmo pohlédli.

„Ach, božínku,“ zvolala znenadání Edeltraud a zastavila se. „Já si zapomněla vzít své léky.“

„Vraťme se tedy zpět do hotelu.“ Rozálie už se chystala pokrčit rameny, konečně nebylo tu nic, oč by přicházela. Ale Edeltraud to rozhodně odmítla.

„Nepřichází vůbec v úvahu. Tak krásný pozdní letní večer…“ Rozhlédla se a jako by až nyní zaregistrovala, že na konci hebce zelené travnaté plochy stojí bílý pavilon, po němž se až pohádkovým způsobem plazí popínavé růže. „Jen si zde zatím odpočiňte. Budu v mžiku zpět.“

Rozálii nervózně zaškrundalo v žaludku. Má tu s Edelbertem zůstat sama? Ta myšlenka ji vůbec netěšila. „Ale…“

Edeltraud jí skočila do řeči a podhlédla jí přísně do očí. „Jste zasnoubení, zanedlouho se budete brát. V takovém případě lze pravidla dobrých mravů poněkud rozvolnit.“ Rozálie přesto chtěla zaprotestovat a upozornit, že nechce nic riskovat a je zastánkyní nejpřísnějšího dodržování etikety, ale to už Edeltraud vyrazila k východu z parku.

Věnovala jeden rozpačitý úsměv Edelbertovi, který ho svými úzkými rty opětoval a vedl ji k pavilonu. Skrze napůl zarostlý vchod dovnitř pronikala jen troška tlumeného světla. Jeden by až řekl, že je to místo jako stvořené pro milostné pletky.

Jenomže Rozálie Edelberta nemilovala.

A už jenom z myšlenky na polibek se jí navalovalo. Naznačil jí, aby se posadila, a Rozálie nakonec jeho výzvy uposlechla, dala si ale významně načas s upravováním sukně. Dokáže s ním vůbec zápasit tak dlouho, dokud se Edeltraud nevrátí?

Nakonec rozložila své oblečení směrem doleva tak daleko, jak to jen na dřevěné lavici bylo možné. Přesto si k ní Edelbert přisedl až příliš blízko.

Zprvu mlčeli, jen se na sebe stále usmívali.

„Všichni mí přátelé a známí celí zbledli závistí, když jsem oznámil naše zasnoubení.“ Ta bujará slavnost na rodinné usedlosti v Lübecku se udála už před měsíci, ale zatím si ještě nikdy nemohli promluvit zcela o samotě – což Rozálii vlastně úplně vyhovovalo. Teď se přisunul blíž a ona ucítila z jeho obleku pach kuliček proti molům. Skrz vrstvy na sukni cítila teplo jeho stehna, které se tisklo na to její. Nejraději by se od něj odtáhla.

Aby zadusila jakékoli romantické záchvaty hned v zárodku, svedla konverzaci k ožehavému tématu, o němž věděla, že bylo v jeho rodině před zásnubami předmětem živých diskusí.

„A těší je to i navzdory tomu, že jsem pouhá měšťanka?“ zeptala se s medovým úsměvem a Edelbert si roztržitě prohrábl prořídlé vlasy. Přisedl si ještě o kousek blíž a donutil tak Rozálii nenápadně se odsunout na konec lavice. Jestli se od něj odtáhne ještě dál, přistane na štěrku na zemi.

„Ale, ale, ty přece nejsi jen tak ledasjaká měšťanka!“ oponoval důrazně. „Jsi překrásná dcera z vyšších kruhů a z dobré rodiny. A při vašem majetku si navíc mohu být jist, že ti nejde jen o moje bohatství.“

Pohladil ji po tvářích a ona potlačila zděšení. Zlehka jí svým hubeným ukazováčkem zvedl bradu a donutil ji tak podívat se do těch jeho šmolkových očí. Nervózně jeho pohledu uhnula. Takže on netuší, že ta elegantní Šeříková vila i to dvorní zahradnictví okolo ní jsou jen pozůstatkem dávno zašlé slávy a blahobytu.

Něžně ji znovu pohladil po tváři. Odolala nutkání setřít vlhkou stopu, kterou za sebou jeho zpocené prsty zanechávaly.

„Má Rozálie,“ zašeptal. „Jsi ještě krásnější než ta nejdokonalejší ze všech růží.“

Udělalo se jí zle, protože věděla, že jeho popisu neodpovídá. Ale ještě hůř se jí udělalo, když si špičkou jazyka pomalu navlhčil ten svůj soustavně suchý spodní ret. Jak mu jazyk vyrazil z pusy, připomněl jí slimáka.

A přitom by tenhle moment sám o sobě byl perfektní. Měkké paprsky večerního slunce rozsvěcovaly narůžovělé kvítky, zpovzdálí sem od jezera doléhalo kvákání žab a Edelbertův pohled byl plný něžné náklonnosti.

„Jsem vskutku ten nejšťastnější člověk na světě,“ zaševelil jí do ucha. Rozálie se uchechtla a povytáhla pravé rameno, jako by ji polechtal, ale přitom už zkrátka jen nechtěla vnímat jeho dech na své pokožce. Poté k ní přisunul obličej s pečlivě upraveným knírem tak blízko, že už jeho dech i cítila. Nebylo to ani nijak zvlášť nepříjemné, žádný zápach rybiny nebo tak – ale i tak to zkrátka nedokázala. Věděla, o co mu jde, ale políbit ho prostě nemohla.

Když jen pomyslela na to, že už jí co nevidět nezbude než ty slimáčí rty políbit, udělalo se jí špatně. Vyskočila a začala si masírovat paže.

„Je mi trochu chladno,“ prohlásila a dala tím nepřímo najevo, že jí dobré mravy zakazují jakékoli něžnosti před svatbou, ať už si Edeltraud říká cokoli. V nitru však věděla, že Manilo by ji políbil bez váhání.

Teď ještě měla prostor na vytáčky.

Ale po svatbě?

Jako by uhodl, o čem přemýšlí, přistoupil k ní a vzal ji za ruce. Drátovitými prsty jí přejel po hřbetech rukou a obdařil ji uctivým pousmáním.

Odvrátila zrak. Jestlipak tuší, že se jí hlavou honí úplně jiné obrazy než jeho vyzáblý obličej, jak by si bezesporu přál? Většinu minulých dní strávila v paralelním světě svých myšlenek. Znal úplně jinou Rozálii. Byla stále svůdná a přitom šarmantní. Sebevědomá žena, která ve společnosti svých kamarádek udávala tón. Ale jak se blížila svatba, změnila se. Pohroužila se takřka úplně do sebe, většinu času ponořena ve svých představách a naplněna jakousi melancholií. Stále dokola přemýšlela o uplynulých měsících, než přijela do Norderney. Kdy byla ještě bezstarostná. Kdy věřila, že jednoho dne povede pěkný život.

Edelbert natáhl krk a skrz růžové větvičky viděl, že se na dohled objevil manželský pár. Takže pavilon teď ještě opustit nemohli.

„Já už nedokážu čekat, až budeš oficiálně mou ženou,“ pronesl.

Z toho, co bylo míněno jako kompliment, se jí sevřelo hrdlo.

Bože, byla to ale naivní.

Až teprve teď si naplno uvědomila, co to všechno pro ni bude znamenat. Doposud byla pod ochranou otce, který ji po většinu času nechával dělat, co se jí zlíbilo. A teď bude předána tomuto muži. A pak bude jeho, jak neustále pln radosti opakoval. Ať už bude chtít cokoli, bude ho muset soustavně žádat o svolení. V cizím městě, bez přítelkyň, bude on tím jediným, co bude mít. Bude s ním muset sdílet lože!

Urychleně tu myšlenku vypudila z hlavy a změnila téma.

„Jestlipak dnes ještě dorazí noví lázeňští hosté?“ zeptala se Edelberta, protože zde na ostrově to bylo vždy aktuální téma.

„To by bylo hezké, opět bych se mohl pochlubit mou překrásnou růží,“ odpověděl a zamrkal, z jeho hlasu přitom čišela upřímná hrdost. „Ale pochybuji, že v tak pozdní hodinu ještě přirazí nějaká loď.“

Když se zasmál, vypadal jako vydra. Oproti tomu Manilův úsměv byl vždycky zářivý a mazaný. Manilo. Jak často jen její myšlenky končívaly u něj. Přestože za tu dobu nyní už nebolely tak moc, Rozálie si přála, aby i ji jednoho dne někdo miloval tak moc jako Manilo Frídu.

Plná žalu vzpomínala na ty procítěné řádky, které Frídě v každičkém dopise věnoval a které pravidelně drásaly Rozáliino zvolna se hojící srdce. Byly tak plné laskavé něhy, že jí nezbylo než si Frídu zprotivit.

Co tahleta venkovská hlupačka s očima jako laň má, a Rozálie ne?

A jakkoli jí je Edelbert nadevšechno oddán a soustavně ji o tom ujišťuje, není to ta samá všeobjímající láska, jaká, zdá se, pojí Frídu s Manilem. Ale přesně tohle si právě přeje pro sebe. Pro Edelberta byla trofejí, kterou lovil. Oblažoval ji lichotkami a malými – někdy i velkými – dárečky. Přesto si byla jistá, že k ní nechová žádné hlubší city. Spíš byla něco, čím se může chlubit.

Na svou krásu byla nanejvýš hrdá – jak taky jinak, když jí od malička vštěpovali, že to je to, na čem záleží. Přesto ji děsilo, že její zevnějšek odteď už bude to jediné, co může nabídnout a o co v jejím životě půjde.

Když ji Edelbert poprvé přivedl mezi lübeckou smetánku, řekl: „To je má nádherná růže se stejně nádherným jménem. Rozálie.“

Zprvu se jí to zamlouvalo a libovala si v těch obdivných pohledech, ale pak jí začalo být jasné, že to nemůže být všechno. Už po několika plesech oněch obdivných pohledů ubývalo, zjevně si lidé zvyknou na kdeco, dokonce i na krásu. A kromě toho jí to srovnávání s růžemi připomínalo bolestivou skutečnost, že její krása jednoho dne uvadne. Její pleť nezůstane bezvadná navždy. A jelikož poslední měsíce nacházela útěchu pouze v konzumaci chlebíčků, nejlépe tlustě namazaných lahodnou malinovošípkovou marmeládou, a v nezřízeném mlsání, byla už její postava značně zakulacenější než dřív. Takže už ani na svůj zevnějšek se spolehnout nemůže.

Edelbert jí sliboval, že bude mít v Lübecku všechno, po čem její srdce zatouží, a navíc se nebude muset o nic starat, neboť jeho matka trvá na tom, že domácnost i nadále povede ona, zatímco on bude se svým otcem řídit obchody. Takže Rozálie se bude moct plně věnovat svým zájmům.

Rozálie si ale musela přiznat, že netuší, jaké zájmy vlastně má. Jistě, ráda pročítala módní časopisy, mluvila s kamarádkami a popíjela čaj. Ale to mělo být všechno? To její život nenaplní. A tak při pomyšlení na svou budoucnost viděla jen absolutní prázdnotu, opuštěný pokoj, v němž se tu a tam zvíří zrnko prachu – pravý opak života, jaký si původně představovala.

Chce skutečnou úlohu.

Už před drahnou dobou jí Konstantin řekl, aby udělala díru do světa. Tehdy pro sebe objevila herectví, ve kterém doslova rozkvetla. Na jevišti byla ve svém živlu. Jenže tohle jí v budoucnu určitě dovoleno nebude. Když se nenápadně vyptávala, jestli se bude moct ubírat tímto směrem, pozvedla Edelbertova matka konsternovaně obočí a zvolala: „Herectví? To bys byla celý den vystavena umělému osvětlení, takže to raději ne. Nakonec by se ti ještě udělaly elektronické pihy. Zrovna nedávno jsem o tom slyšela…“

Rozálie potlačila i tohle povzdechnutí. Elektronické pihy? Jistě, ušlechtilé bledosti se nic nevyrovná, ovšem tohle už bylo vážně absurdní. I tak ale práce na divadle není typickou činností pro ušlechtilé dámy a v jejím předchozím životě jí to beztak prošlo jen proto, že její matka byla tehdy příliš nemocná, než aby se o takové záležitosti starala, a její otec se v podobných věcech moc nevyznal.

Konečně se ozvalo skřípání oblázků a krátce nato uviděli Edeltraud. Rozáliino vnitřní sevření znovu povolilo. Následovala je zpět na promenádu, kde pokračovali v korzování. Edelbert miloval Norderney a tak na ostrově trávil tolik času, kolik jen šlo. Lázně u Baltského moře by měl sice blíž, ale on dával přednost oné zvláštní atmosféře Severního moře, v níž zjevně spatřoval cosi exotického.

Když dorazili k bílému hotelu s vlajícími prapory, Edelbert se jako každý den zeptal: „Převlékneme se k večeři a já na tebe počkám ve foyer?“

Rozálie způsobně přikývla.

„Výtečně. Už se nemohu dočkat, kterými šaty nás moje kráska okouzlí.“

Aby ji okouzlil on, nechal jí hned na počátku jejich vztahu ušít ty nejúžasnější šaty, o které by svého otce musela uhánět celé měsíce. Tehdy ji to ještě těšilo, ale nyní se sama sebe ptala, jestli si tehdy neměla přece jen vybrat někoho, kdy by sice neměl tolik peněz, ale z koho by se jí nedělalo tolik nevolno. Ale za to nejspíš vůbec Edelbert nemohl. Jí zkrátka bylo proti mysli, že ji nutili do vdávání.

Když procházeli recepcí, ředitel hotelu, jenž se svým zatočeným knírem vypadal spíš jako ředitel cirkusu, si decentně odkašlal.

„Slečna Goldbachová?“ zeptal se, přestože rozhodně věděl, s kým mluví. Každý v hotelu to věděl, a to již od doby, kdy se zasnoubila s Edelbertem, protože tehdy byla na celém ostrově středem pozornosti.

Rozálii to udivilo, protože obvykle si vystačili s pouhým krátkým pozdravem cestou okolo recepce. „Ano, oč se jedná?“

Podal jí stříbrný podnos, na kterém ležel složený lístek. „Toto vám právě dorazilo. Zdá se to být velmi důležité.“

„Telegram?“ Chvějícíma se rukama zvedla lístek z podnosu. Tušila, že to nebudou žádné dobré zprávy, protože z jakého jiného důvodu by jí někdo posílal telegram? Za normálních okolností dostávala svou poštu na pokoj jako ostatní hoteloví hosté.

„Děkuji mnohokrát,“ řekla a naznačila tím řediteli hotelu, že může odejít. Asi by měla počkat, až bude ve svém pokoji, a telegram si přečíst až tam, ale nesnesla tu nejistotu.

Honem rozevřela lístek. Zpráva čítala jen pár řádků.

Ačkoli byl teplý letní den, prudce ji zamrazilo. Vzduch jako by zhoustl, téměř nemohla dýchat.

Na zádech ucítila Edelbertovu ruku a potlačila nutkání od něj uskočit.

„Má nejdražší, copak je?“ zeptal se a ve světlemodrých očích se mu zračila upřímná starost.

„Ano, Rozálie, co stojí v tom telegramu? Úplně jsi zbledla,“ zajímala se Edeltraud s podivnou směsicí starosti a senzacechtivosti v hlase.

Rozálie znovu pohlédla na ty řádky. Připadalo jí absurdní, že někdo může shrnout něco natolik gigantického, nepochopitelného, do tak mála strohých slov.

„Rozálie?“

Nedokázala odpovědět. Jako panenka, ruce a nohy tumpachové, kráčela do svého pokoje. Edelbert i Edeltraud ji následovali. Majka udiveně vzhlédla, když tuhle skupinku uviděla vcházet, a tázavě se podívala na Rozálii.

Rozálie klesla do čalounění a zírala velkým oknem na příboj, jenž jejímu rozdrásanému nitru už tolikrát poskytl klid. Toužila, aby ji ty vlny i tentokrát pohladily po duši. Ale nešlo to. Ať na to opakující se vzdouvání vln hleděla, jak dlouho chtěla, srdce jí bušilo pořád stejně divoce.

To prostě nemohla být pravda. Nesměla být.

Edelbert k ní přiklekl a uchopil ji za ruce. Ani tu jeho vlhkou pokožku už Rozálie nevnímala.

„Drahoušku, tak už konečně mluv. Co se stalo?“

Rozálie bezmocně potřásla hlavou a podala mu telegram. Chopil se jej a aby na čtení lépe viděl, podržel ho na světle, které do pokoje dopadalo oknem.

„Dobrotivý Bože,“ zvolal a zalapal po dechu. „To snad není pravda!“

Edeltraud k němu přispěchala a snažila se mu telegram vzít, ale on ji nenechal.

„Tak co se stalo? Pověz už konečně,“ vyzvala ho vytýkavě.

„P-pan Goldbach, on… on…“ pohlédl na svou matku s doširoka rozevřenýma očima. „On zemřel.“

Majka zavřeštěla. Její výkřik probodl Rozálii jako šíp, a zatímco služebná si zakrývala ústa dlaněmi, hleděla na ni v šoku, s přivřenýma očima a začínala fňukat, na Rozálii konečně naplno dolehla ta otřesná skutečnost.

Už je to tak. Její otec nežije.

5. kapitola

Julius, Alrich a další, co vypomáhali při žních, stínali žito malou srpovitou kosou, jež slámou pronikala hladčeji než kosa klasická, a zpívali přitom, seč jim síly stačily: „Oráme, oráme, semena sypáme, díky Ti vzdáváme, v úrodu doufáme.“ Písně při žních pomáhaly oráčům zachovat správný rytmus kosení a zároveň dělaly namáhavou práci o trochu snesitelnější.

Když ale zahlédli přijíždět povoz starého sedláka Schünemanna, jeden po druhém umlkli.

„Hinrichu, copak je?“ zavolal Alrich na svého souseda, který zastavil koně a sestoupil z vozu. Ten těch pár kroků k Alrichovi popoběhl. „Zrovna se vracím ze města,“ pronesl a podíval se na Julia. „Máš se hnedka dostavit do Šeříkové vily. Je to naléhavé.“

Julius opřel kosu o žací hák, který k ní byl připevněn, a udělal pár kroků k neduživě vyhlížejícímu muži.

„Do Šeříkové vily? Co se přihodilo?“

„To ať ti radši poví tvůj bratr. Ale měl bys pohnout, nevypadá to dobře.“

Nebesa, co jen se mohlo stát tak naléhavého, že je kvůli tomu potřeba přerušit sklizeň? To ho vyděsilo. Sedlák ze sousedství přece ví, k jak velkým ztrátám by to mohlo vést, a zajisté by takovou žádost nedoručoval jen tak.

„Dobře, vydám se na cestu hned,“ řekl Julius a přemýšlel, jak se co nejrychleji dostat do města.

Alrich k němu přistoupil. „Já tě doprovodím.“

„Seš si jistý?“ Julius přelétl pohledem pole, jež posekali teprve z poloviny. Letošní léto bylo vlhké. Týdny a týdny čekali na teplejší dny a už tak měli se sklizní obrovské zpoždění. Pokud dnešek promarní, mohla by většina úrody přijít nazmar. Dost na tom, že teď musí odjet on a bude tu tak o jednoho člověka méně.

Ale jeho strýc pevně přikývl. „Rodina má přednost.“

Julius se na něj vděčně usmál. Společně nastoupili na koňský povoz, kde se jeho strýc ihned chopil otěží. Obilí svezou později.

Julia mezitím sžírala představivost. Jedná se o otce? Nebo o Rozálii? Momentálně je v Norderney – snad se nestala nějaká lodní nehoda? Nebo možná měli otec a Konstantin nějaký pracovní úraz? Každičký z těchto scénářů v Juliovi vyvolával nesnesitelnou úzkost. Kdyby se mělo něco přihodit jeho otci, nikdy by si to neodpustil. Je to teprve pár dní, co tu za ním Alexander byl, aby se s ním smířil, a to bylo něco, co by do něj byl nikdy neřekl.

Měl obrovitánskou radost z toho, že nejenže byl jeho otec ochoten přijmout Marleenu do rodiny, ale dokonce mu chtěl znovu odkázat dvorní zahradnictví včetně Šeříkové vily, tedy vše, o čem byl Julius přesvědčen, že nenávratně ztratil. Už si v duchu maloval budoucnost v těch nejzářivějších barvách, přestože navenek se tvářil jako tvrdohlavý osel, aby to otci zase až tak moc neulehčil. Na to bylo zklamání z událostí předchozího roku příliš hluboké.

Co jen to byl za hlupáka.

Jeho strýc ho poplácal po zádech. „Nejdřív počkej, o co půjde. Nemá smysl malovat čerta na zeď, dokud nevíš, co se stalo.“

Kůň klusal po polních cestách a on se strýcem mlčeli, dokud se před nimi v Oldenburgu neobjevily první domy. Blížila se chvíle pravdy – hořké, patrně.

„Můžeš to prosím vzít okolo hotelu Holthusen? Chtěl bych teď mít u sebe Marleenu.“

Nejspíš nebude lehké dostat ji z práce, ale Julius zkrátka cítil, že ji teď bude potřebovat mít nablízku.

„Co se děje?“ zjišťovala Marleena, jakmile byl hotel za nimi a Julius jí pomáhal na korbu vozu. Přesvědčování paní Holthusenové mu zabralo hodně času, ale nakonec se to podařilo. Z Marleeniných slov čišela obava a v něm se všechno sevřelo.

„Ještě nevím, jen jsem se dozvěděl, že se máme co nejrychleji vrátit domů.“

Rychlým klusem jeli dál, až se před nimi konečně začala rýsovat Šeříková vila. Zachvátil ho stesk. Miloval tenhle překrásný dům a až teď si uvědomil, jak moc mu scházel. Ty červené cihly, ta šikmá střecha a bíle lemovaná okna a rohy domu. Neviděl je už až příliš dlouho. Šeřík, jenž celou budovu obklopoval, už samozřejmě dávno odkvetl a jistým způsobem dnes vila působila téměř smutně.

Ještě něž strýc úplně zastavil, seskočil Julius z vozu a pomohl Marleeně slézt. Nedůvěřivě zaklepal pěstí na zeleně natřené dřevěné dveře a slyšel, jak se uvnitř jeho údery rozléhají.

Otevřela mu služebná se zarudlýma opuchlýma očima, kterou doposud neznal. Obrovské zrcadlo ve starožitném zlatém rámu bylo zahaleno a ručičky na velkých stojacích hodinách ukazovaly třiadvacet hodin a sedmnáct minut. Kyvadlo stálo.

To byl čas něčího úmrtí.

Jako skrze mlžnatý závoj ucítil Julius teplo ruky, která uchopila a stiskla tu jeho. Marleena. Dodala mu sílu, aby se nezhroutil. Jeho strýc také vešel do vily a smutně pokývl. Pak po točitém schodišti sestoupil Konstantin.

Bylo neobvyklé vidět ho v černém namísto v jeho typické kaštanově hnědé.

„Julie, tak tady jsi. Dobře, že sis to mohl zařídit.“

„Jde… jde o otce?“ vyslovil svou nejhorší obavu a Konstantin stroze přikývl, jako by právě sjednávali bezvýznamný obchod.

„Ano, jistěže o otce. Ukázalo se, že dusíkaté vápno z pole a alkohol jsou nanejvýš smrtelná kombinace. Zemřel včera večer.“

Marleena zalapala po dechu a Julius té nehoráznosti nemohl ani uvěřit.

„Už včera večer? A to mi sděluješ až teď?“

„Hergot, musel jsem toho přece spoustu pozařizovat. Funebrák, notář, pohřeb… To všechno se neudělá samo.“

„Toho jsem si vědom, ale mohl jsem ti s tím samozřejmě pomoct.“ Na Konstantinově výrazu poznal, že je zbytečné na toto téma dál diskutovat. „Můžu ho vidět?“ zeptal se, aby odvedl pozornost jinam.

Konstantin kývl. „Je v ložnici. Můžeš se s ním v klidu rozloučit. Pak přijď prosím do kanceláře.“

„Proč?“ Julia nenapadlo nic, co by se v této situaci mohlo vyřizovat v kanceláři. Smuteční obřad se přece bude určitě konat až za několik dní.

„Otevření závěti. Zařídil jsem, aby to proběhlo už dnes, protože v dědictví jde o rostliny, což jsou živé statky. Nebo si snad myslíš, že se budu o dvorní zahradnictví starat byť jen jediný další den, když nemám ani ponětí, jestli mi ještě vůbec patří?“ Otočil se k odchodu.

Julius se za ním díval a cítil, jak mu po zádech stéká pot. Tuší snad Konstantin, že ho otec vydědil, a touží to mít co nejrychleji za sebou? Anebo o tom nemá ani ponětí a chce se ho jen zbavit?

To byly však ve skutečnosti otázky, kterými se teď ani trochu nechtěl zabývat.

* * *

Marleena se ještě nikdy v životě necítila tak bezmocná. Právě se dozvěděli tu strašlivou zprávu o Alexanderově smrti a ona mohla dělat jen to, že tu a tam stiskla Juliovi ruku. Mlčky ho doprovázela vzhůru po dvojitém schodišti potaženém sametovým kobercem až do impozantní ložnice s velkolepou postelí z ořechového dřeva a s nebesy. Veškerý nábytek s ní byl barevně sladěn.

A tam, uprostřed toho přepychu, ležel.

Její bývalý šéf vypadal tak bledý, až byl téměř k nepoznání. Veškerá přísnost z jeho obličeje vyprchala, a i přes to, jak hrozně zemřel, působil poklidně. Takového ho zažila jen párkrát. A to ještě spíš zkraje, když byla v učení nová a občas se naskytly veselejší okamžiky. Třeba když vzal uznale na vědomí její vědomosti nebo se zasmál pánskému vtipu. V takových chvílích probleskl tenhle Alexander, který tu teď ležel. Bezděky si vzpomněla na svého otce, kterého ztratila už tak dávno. Probudil v ní lásku k úžasným rostlinám a obzvláště k šeříku. V den jeho smrti pro ni běžel chlapec od sousedů a zastihl ji na cestě ze školy – a přesto přišla pozdě. Dorazila, už jen aby byla svědkem jeho posledního vydechnutí.

Opatrně pohlédla na Julia, který u postele klesl na kolena a chytil Alexandera za ruku. Zabořil obličej do přikrývky vedle svého otce a z lehkého škubání ramen Marleena poznala, že pláče. Bezmocně přihlížela a nemohla dělat nic víc než ho konejšivě hladit po zádech.

Zhruba po hodině se objevil Konstantin a opřel se o futra.

„Tak už pomalu půjdeš?“ zeptal se a nenamáhal se přitom zakrývat nelibost v hlase. Kluci nebrečí a mladí muži už vůbec.

Vytratil se a Julius se pomalu začal dávat dohromady a zvedat. „Je mi to líto, já… já…“

Marleena mu položila prst na rty. „Já tě za to neodsuzuju,“ řekla. „To bych dělala, kdybys neuronil ani slzu, protože to by znamenalo, že jsi bezcitný hulvát.“

Bok po boku sešli po schodišti a zamířili do kanceláře, kde Konstantin už netrpělivě čekal. Seděli tu i Juliův strýc a paní Maaderová z květinářství, notář zaujal místo za drahým mahagonovým stolem. Rozálie se zjevně ještě nevrátila.

Jakmile se Marleena s Juliem usadili, podsaditý muž s baculatými tvářemi a kulatými brýlemi si odkašlal a napřímil se na židli.

„Nejprve mi dovolte vám při této smutné příležitosti, u níž se setkáváme, vyjádřit upřímnou soustrast. Byl jsem v této věci zavázán k obzvláště rychlému jednání, neboť předmětem dědictví jsou rostliny, o něž musí být postaráno. Této žádosti jsem samozřejmě vyhověl.“ Pohlédl na každého v místnosti. Marleena se cítila nesvá, bylo to na ni všechno příliš rychlé. Jak bude Konstantin reagovat, až se dozví, že on dvorní zahradnictví nezdědí?

„Mám zde před sebou poslední vůli zesnulého a nyní probereme veškeré náležitosti dědictví.“ Notář zvedl listiny a začal pár maličkostmi jako prostírání, ručníky a sváteční nádobí, jež byly rozděleny mezi nepřítomnou Rozálii a paní Maaderovou.

Poté si přerovnal papíry a znovu si odkašlal. „A nyní se dostáváme k větším položkám. Přečtu slova Alexandera Goldbacha:

„Já, Alexander Goldbach z Oldenburgu, stanovuji tímto ve svých čtyřiapadesáti letech, s Božím požehnáním a při plném rozumu a paměti, že toto je má poslední vůle.

Jako majitel pozemku využívám dědických pravidel dle reformy dědického práva z roku 1874, která se týká pozemků a majetku, a prohlašuji dvorní zahradnictví za dědičný statek. Dědic statku obdrží dvorní zahradnictví včetně Šeříkové vily a jejího vybavení, všech rostlin, nářadí a vybavení pro jejich obhospodařování. Kromě toho obdrží čtyřicet procent pozůstalosti. Zbývajících šedesát procent bude rozděleno mezi spoludědice.“

Marleena zadržela dech. Věděla, že před pár lety došlo ke změně dědičného práva a nyní už nejstarší syn, či v některých regionech ten nejmladší, nemusí nutně zdědit úplně vše. Ovšem aby se zabránilo rozdělování pozemků a majetku, které by tak byly časem hospodářsky neudržitelné, ta možnost sloučit vše do jednoho dědičného statku byla stále přípustná a Alexander to také tak udělal.

Notář si nadzdvihl brýle a posunul si listiny blíž před oči. Pak odcitoval rozhodující větu: „Dědicem statku stanovuji mého syna Konstantina.“

V místnosti na okamžik zavládlo naprosté ticho.

Slyšela správně? Marleena zavřela oči, jako by se tak mohla před významem těch slov ukrýt. Ale nepomohlo to. Zarýval se jí do hlavy víc a víc, nebylo úniku.

Bezmála všechno přejde na Konstantina.

Buď se Julius přeslechl, nebo se Alexander prostě nedostal k tomu, aby svou závět změnil. Jen to plánoval, ale nedokončil. A jeho smrt přišla v tu nejnevhodnější myslitelnou dobu. Opatrně se podívala Juliovým směrem. Seděl zhroucený na židli a nedokázal jí pohlédnout do očí.

Asi to neunesl. Všechno je pryč.

Julius nedostane zpět dvorní zahradnictví, žádná banka jim neposkytne úvěr na nový pozemek. A jejich velký sen je tedy tímto opět tentam.

6. kapitola

„A eště poslední kisna,“ zvolal starý Alois, když podával Frídě květiny z dvorního zahradnictví určené pro obchod v centru Oldenburgu. Frída se na toho muže s prořídlými bílými vlasy usmála, poděkovala a až poté pohlédla na květiny uprostřed bedny. Uvnitř ji zahřálo. Červené astry. Mimoděk se jí v krku udělal knedlík, který se marně pokusila polknout. Byly to stejné květy, jež si tehdy, v ten nejstrašlivější den svého života, vpletla do věnce tmavohnědých vlasů, jež ve starém flekatém zrcadle umývárny vypadaly ještě tmavší. Zrovna v ten den, který se měl stát tím nejkrásnějším ze všech. Ale to už je dávno pryč.

Paní Maaderová ji už mockrát nabádala, aby to konečně nechala plavat. V tom musela Frída dát své šéfové za pravdu. Vždyť jí samotné bylo jasné, že musí přestat doufat. Jenže její srdce to bohužel zřejmě cítilo jinak. I po tak dlouhé době ještě stále tlouklo o takt rychleji, když na toho Itala se zářivým úsměvem pomyslela. Ačkoli byl Manilo už dávno pryč, zpátky ve své domovině. Frída zaťala zuby, odnesla bednu do obchodu a začala rozdělovat květiny do plechových kbelíků, jež předtím naplnila vodou.

Při tom jí bezděky v mysli vytanuly obrazy z onoho večera téměř před rokem. Večera, kdy se hrálo to divadelní představení ve dvorním zahradnictví – a kdy ji chtěl požádat o ruku. Už ráno toho dne se probudila s úsměvem na tváři, cestou do práce každého vesele zdravila a v obchodě si celý den pobrukovala. Ani ten nejnáročnější zákazník jí tehdy nedokázal zkazit náladu. Paní Maaderová ji výjimečně nechala odejít dřív a ona si dala tu práci, aby si zjemnila pleť masážní kúrou od babičky. Poté se na tu příležitost navoněla Marleeniným drahocenným šeříkovým olejem, oblékla se do vyžehlených šatů a zasunula si do spletených vlasů astry.

Všechno bylo dokonalé.

Až na to, že je asi za hodinu musela zahodit, když se dozvěděla, co byl Manilo ve skutečnosti zač. Jen prachsprostý bezohledný zloděj. Nebyl to ten srdečný a starostlivý člověk, za jakého ho považovala. Protože kdyby byl, tak by se jí přece aspoň ozval. Ale ona už se od něj nedočkala ani sebemenšího slůvka.

Jak aranžovala květiny v kbelících k prodeji, pokoušela se nenápadně si ramenem otřít z tváře slzy. Vtom za ní někdo zatleskal.

„Ale teď už tě mám právě dost, Frído,“ zvolala paní Maaderová, která rozhodně sklapla svůj brožovaný román a zastrčila si ho do kapsy u zástěry.

Frída vyměnila dva květinové kbelíky, aby barevně lépe ladily, a jemně k nim přičichla. „Já… já vím, slibuju, že za chvilku budu zase v pořádku, potřebuju jen chviličku na uklidnění. Ale nemusíte nic říkat, máte úplnou pravdu. On si nezaslouží, abych pro něj uronila byť jen jedinou slzu.“

„Naprosto správně,“ zaduněla paní Maaderová. „Takhle to zkrátka dál nepůjde, musíš s tou věcí jednou provždy skoncovat. Jinak tě to bude pronásledovat navěky.“

„Pojedeš do Itálie a tomu parchantovi se postavíš,“ prohlásila paní Maaderová a založila si ruce, jako by to byla hotová věc.

„A jinak už není nikdo?“

„A tak jak to myslíte s tou cestou?“