Spartakiádní vrah

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Štefan Horák

Spartakiádní vrah – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Až se pro vás tato kniha stane historií, pošlete ji dál. Zajistíte tak, že její odkaz zůstane naživu díky s www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

Autor děkuje Archivu bezpečnostních sborů v Kanicích za vynikající spolupráci.

Úvodem

Na jaře 1985 došlo v hlavním městě Československa, v Praze, ke spáchání několika trestných činů, jejichž společným jmenovatelem byla brutalita a absence jakéhokoliv soucitu s obětí. V době řádění Jiřího Straky si nebyla žádná žena jistá, že se v pořádku vrátí domů. Pachatele se díky obrovskému nasazení tehdejší Veřejné bezpečnosti podařilo vypátrat, zadržet, obvinit a postavit před soud k potrestání. Velkým překvapením byl nízký věk zločince. Jednalo se o chlapce, kterému v době zadržení bylo šestnáct let. Podle platné legislativy jej nebylo možné potrestat jinak než trestem odnětí svobody na deset let. Zákon jasně stanovil, že „v případě, že mladistvý spáchal trestný čin, za který tento zákon ve zvláštní části dovoluje uložení trestu smrti, a že stupeň nebezpečnosti takového trestného činu pro společnost vzhledem k zvlášť zavrženíhodnému způsobu provedení činu nebo k zvlášť zavrženíhodné pohnutce nebo k zvlášť těžkému a těžko napravitelnému následku je mimořádně vysoký, může mu soud uložit trest odnětí svobody na pět až deset let“.

Skutečnost, že v červnu 1985 se měla v Praze konat spartakiáda, a proto se zde předpokládal velký výskyt mladých dívek a žen, nedala příslušníkům bezpečnostních sborů spát. O výši rizika, které by hrozilo v případě, že by Jiří Straka nebyl dopaden, se lze jen domnívat. Sám se k tomu vyjádřil tak, že pokud by nebyl zadržen, je možné, že by takto zavraždil dalších deset nebo dvacet žen.

Straka, spartakiádní vrah

Straka obecná je krkavcovitý pěvec velikosti hrdličky s výrazným černobílým zbarvením a dlouhým stupňovitým ocasem. Má poměrně krátká a široká křídla a její let je ve srovnání s jinými krkavcovitými těžkopádný.

Jiří je nejčastější české mužské jméno.

Spartakiáda byla hromadné cvičení v Československu. V roce 1953 se opět zrodila myšlenka cvičení velkého množství lidí jako náhrady dřívějších všesokolských sletů a podobných kolektivních aktivit. Spartakiáda měla překonat vše, co do té doby takové cvičení představovalo. Měla prezentovat semknutost a oddanost obyvatelstva a též velkou radost, kterou budování socialismu lidem přinášelo. Název vzešel ze jména Spartakus – ten byl znám jako vůdce povstání otroků ve starém Římě – a měl evokovat boj proti vykořisťování.

Konviktská1

1 Sídlo tehdejší kriminální služby Veřejné bezpečnosti.

„Von to nebyl zlej kluk, jen se občas pomočoval a jednou nám rozstříhal záclony, ale ne nějak ze vzteku. A předtím nám nožem proděravěl novej gauč, vlastně ani nevím proč.“

Kancelář je strohá, stůl, psací stroj, dva chlapi z kriminálky2. Na židli před nimi sedí čtyřicátník, urostlý chlap, třese se a neví, co se to vlastně stalo. Co ten jeho kluk provedl?

2 V 80. letech kriminální služba, která se zabývala odhalováním závažné trestné činnosti. Dříve byla od složky vyšetřování oddělena.

Oba příslušníci se představili, ale jména zapomněl.

„Pánové, soudruzi, já tomu nemůžu uvěřit, on přece, tohle nemohl, nemohl udělat,“ souká ze sebe a je na něm vidět, že nelže, že chce věřit, že se nic nestalo. Z okna jej osvítí záblesk slunce a on zavře oči. Jeden z mužů za stolem otevře okno a zapálí si cigaretu. Na stole leží papíry. Usnesení o zahájení trestního stíhání.

Do toho mu v hlavě hučí příšerný vysoký tón, který nechce přestat a nejde se ho zbavit. Začalo to, když se dozvěděl, co se stalo, a čím víc toho věděl, tím víc se mu to děsivé pískání rozléhalo hlavou. Jak v nějakém pitomém hororu. Teď ten otravný zvuk přehluší jen hlasy dvou příslušníků. K čertu se vším.

„Kouříte?“ zeptá se jeden z nich a ukáže na popelník. Má silné dioptrické brýle s tlustými černými obroučkami.

„Ovšem,“ přitaká a třesoucí se rukou si zapálí cigaretu. Chvíli kouří a poslouchá, co se vlastně všechno stalo. V hlavě mu pořád píská.

„Já vím, mluví se o tom, taková hrůza.“

Vzpomene si na řeči, kterých bylo plné město. V novinách toho bylo málo, ale hodně se o tom mluvilo.

Oba muži v civilu se na něj dívají a pak začnou s výslechem.

„Jelikož jste v pozici svědka v trestním řízení, vaší povinností je uvést pravdu a všechny důležité okolnosti mající vztah k trestnímu řízení. Pokud uvedete nepravdu, dopustíte se trestného činu křivé výpovědi dle paragrafu 175 trestního zákona. Rovněž vás musím poučit, že máte právo odmítnout výpověď, jelikož se jedná o trestní řízení vůči vašemu synovi.“

Venku byl pěkný květnový den, nehodil se k tématu. Přijeli pro něj kolem druhé hodiny a řekli mu, že jeho kluk je teď na výslechu a přiznal se k několika vraždám. Zatočil se s ním celý svět.

Do Konviktské ho přivezli bůhví kdy. Manželka, příslušníci, chodba a lavice. Všechno se mu spojilo v jeden hrůzný obraz.

Popelník se plnil nedopalky a okno je dávno otevřené, aby se větralo.

Muž mluví o sobě, kde se narodil, kdo byli jeho rodiče a kde se vyučil. Odjakživa pracuje jako dělník, působil dokonce i v zahraničí na opravě ambasád. Nervózně kouří. V hlavě se mu honí: zatracený kluk, zatracené děcko.

„On byl normální, řekl bych,“ říká těm dvěma chlapům s unavenýma očima. Oba si ho prohlíží a ví, že on za nic nemůže. Jenže jeho syn je vrah.

„Mluvte jen o tom, na co se ptáme,“ řekne muž s brýlemi a druhý se nachystá u psacího stroje.

Ani neví, jak dlouho tam je. Hlavou se mu honí strach a hrůza. Hrůza, kterou sám nechápe. Proč zrovna oni? Proč? Co ti pozůstalí obětí, co sousedé, co zbytek rodiny?

Vždyť se už zdálo, že se zklidnil, že dostává rozum a že je vyrovnanej. A co ten prsten, kterej dal manželce? Jak řekl, že ho našel na plovárně v Podolí? Co když patřil nějaký zabitý?

„Jak jsem již uvedl, žádné změny v Jirkově chování jsem v poslední době nepozoroval. Naopak se mi zdál být rozumnější, dalo by se říci, že jeho chování doma se zlepšilo. Cítím se již hodně unavený, mám vysoký krevní tlak a není mi dobře.“

Takhle to úplně neřekl, spisovně nemluvil nikdy. Ale to je teď jedno. Výslech skončil, pustí ho na chodbu. Tam na něj čeká manželka. Pár kroků a jako by se nemohl nadechnout. Jako by se mu z toho všeho zatočila hlava. Jako by to všechno byl jen zlý sen. Jako by se celá tíha zla posadila do jeho hlavy a snažila se mu mačkat mozek. Sedne si a snaží se nadechnout. Pomalu to jde. I když kluka trestal, vše mu prominul a teď už nejde nic vzít zpět. Smrt zpět vzít nejde. To je konečná.

„Je ti dobře?“ zeptá se ho.

On kývne, že ano.

„Chápeš to?“

Jen kroutí hlavou. „Nechápu, on není normální,“ polkne na sucho.

S manželkou jdou mlčky k zastávce tramvaje. Venku je klid. Noční Praha je toho večera bez lidí.

„Já myslela, že už mi daj pokoj, ale ještě se vrátili zeptat se na ten prsten, co přines. Tys jim o tom řek?“

„A co jsem měl dělat, dyť nám to doma celý zpřeházeli, musel jsem se dívat, jak mi prohlížej byt. Celej panelák na to koukal.“

Dítě vrah.

„Dyť je to takovej hezkej kluk,“ prolomí mlčení manželka.

„Co z toho?“ odpoví jí.

Kam se podívá, tam na něj padá tíha života těžká jako olovo. Když si uvědomí, že ty mrtvé holky měly rodiny, sevře ho úzkost. K čertu se vším. Cigaretu zahodí do vody a jdou na tramvaj.

„Přesto jsem se opakovaně této trestné činnosti dopustil, protože jsem se nedokázal ovládnout, když jsem uviděl před sebou osamělou ženu a cítil jsem příležitost s touto souložit za okolností, za kterých jsem to vždy dělal. Touha využít takové příležitosti byla vždy silnější než strach, který jsem měl, a i z tohoto důvodu mám obavy, nebo jsem měl obavy, že bych neskončil třetí vraždou, ale v této trestné činnosti bych pokračoval dál.“

„Víte, já neměl peníze, tak jsem si je šel udělat. Prostě jsem sledoval ňákou holku a jak měla kabelku, nebo tak něco, tak jsem ji bouchl dlažební kostkou do hlavy a bylo,“ přiblble jsem se usmíval. Proč to neříct, dyť to tak bylo. A už jsem to řekl do výslechu i v autě, jak mě vezli ze Stochova, všechno jsem řekl. Určitě je to muselo ohromit – já, tak mladej, a tohle jsem dokázal.

Muž v bílém plášti píše na stroji: Z psychologického hlediska jde u obviněného mladistvého Jiřího Straky o poruchu osobnosti ve smyslu psychopatie3 a výrazně deviantní sexuální interakce4. Tato zjištěná poruchovost prakticky výrazně neovlivnila jeho schopnost ovládat své jednání…

3 Porucha osobnosti spočívající v nedostatku emocí, empatie a zábran, v neschopnosti rozlišovat mezi správným a špatným a v impulzivitě a ignoraci sociálních norem.

4 Sexuální chování lišící se od průměru, které může způsobovat utrpení nebo je v rozporu se zákony a etickými normami. Jedná se např. o sadismus, nekrofilii apod.

Dívám se do stropu, jako bych se díval někam do dálky, někam, kde jsem ještě nikdy nebyl. Hlavou se mi honí hlad. Naposledy jsem obědval a blíží se třetí hodina. Už ať mám po soudu a je to, už ať sedím třeba v tý base a mám klid. Jediný dobrý na tom je, že se můžu vykecat a někdo mě poslouchá. Konečně se můžu s tímhle někomu svěřit. Já se rád chlubím a s tímhle jsem musel bejt potichu. Sám jsem na sebe zvědavej. Co jsem vlastně zač?

Já ničeho nelituju, čeho bych taky měl? Jasně, řeknu: Ale jo, lituju. To mi do hlavy vtlouká advokátka a hloupej nejsem. Řeknu třeba: Já opravdu lituju ty mladý životy. Nebo něco podobnýho. Jako když rozbiju okno míčem a chytí mě. Jenže jinak mám radost, že jsem středem pozornosti, že si mě někdo konečně všímá tak, jak si zasloužím. Jsem přece ještě kluk. No ne? Před pár měsícema jsem se ještě tulil k mámě. A jak to bylo fajn, když jsem cítil, jak jí tluče srdce, a viděl, jak mě má ráda. A co holky? Kolik jsem jich měl! Chtěly mě, a to nepočítám ty mrtvý, ale těm bych se líbil taky. Jsem totiž děsně na holky. Už ve školce jsem je chytal za vlasy, šahal na ně a měl prostě rád měkký teplo ženskýho těla. Slyšet utichající tlukot umírajícího srdce, komu se to podaří?

Nikomu, kromě mě.

„Mluvím na tebe,“ řekne chlap v plášti, „poslouchej!“

Poslouchám sám sebe. Koho jiného?! Je to tu jak ve snu. Nerozlišuju dobrej sen a špatnej, jen mám rozmazaný vzpomínky. Zase jsem myšlenkama někam uletěl, někam za těma holkama a k mámě. Domů a na intr a tak. Chlap v bílým plášti zakládá novej papír do stroje a překvapí mě ticho. Zbystřím jako šelma a poslouchám. Z chodby se nesou hlasy.

„Vždyť to je ten, víš? No přece ten, co vraždil, zmetek,“ nese se až do ordinace. Pár slov a buší mi srdce, chápu, že to je o mně. Jakej zmetek? Co to vo mě povídaj?

„Ať ho pověsí, parchanta,“ proniká přes dveře hlas a pak zase začne klapat psací stroj.

Kde se to v nich vzalo? Kde? Proč ti esenbáci na chodbě tohle dovolí? Proč?

Další otázky padaj a já odpovídám. Tenhle doktor je dobrej. Zkusil jsem se na něj zasmát, ale nic, jako bych ho štval, nebo se mu nelíbil. Jsem přece hezkej kluk, takovej fajn, zní mi v hlavě. Máma mi to říkala a u toho mě hladila po vlasech. I holkám se přece líbím, to dobře vím. A líbil bych se i těm, který jsem zabil, tím jsem si jistej.

Je to skoro k smíchu. Mám hezký vlasy, úzkou bradu, prostě skoro muž, ale pořád ještě kluk. Nakonec je dobře, že mě chytli, že se nemusím bát, že se na to přijde a bude malér. Jsou na mě slušný. Už se nemusím bát, už se nemusím bát sám sebe. Jsem sice za mřížema, ale myslet si můžu, na co chci. Nakonec přece jen já vím, co jsem udělal a co jsem zač.

Jsem Jiří Straka, mladej kluk a vrah. Sám se tomu ušklíbnu. Zase jsem na chvíli myšlenkama jinde.

„Budeme pokračovat,“ řekne chlap v bílým a zase se mě ptají na otázky, na který znám odpověď jen já, a já jim rád pomůžu. Jsem přece fajn kluk.

Vzpomínky

„Pokud svého syna znám od dětství, tak nevím, že by někdy měl jakékoliv sklony k násilnému jednání, naopak, jednalo se o dítě, které bylo vždy hodné, poslouchal mě a nikdy jsme s ním neměli žádné potíže.“

Já jsem si rád hrál, moc rád, naši mě brali často ven. Jako kluk jsem byl normální, myslím úplně normální kluk, kterej sbíral céčka, chtěl angličáka, blbnul se ségrou a bráchou a jen občas byl v průšvihu.

Jako třeba tenkrát, jak jsem šel s našima na hřiště, táta dělal, že mě chce chytit. Já utíkal a smál se na celý kolo. Protože já se rád směju. Moc rád. To bylo prostě hezký, jak jsem si hrál. Táta kouřil a mluvil o fotbalu. TJ Sparta, to bylo jeho a i moje, protože tak mě naučil.

Jak se mi zdáli oba rodiče veliký, úplný obři dětskýho světa. Mají mě rádi, jsem jejich miláček z pískoviště, kterej se snaží vylouct bábovku z kovovejch formiček. Jak se snaží ty mý malý dětský ručičky, a nejde jim to. A za každou povedenou mě všichni chválí, jako bych dal za Spartu deset gólů. Kde je to poctivý dřevěný pískoviště a ten navždy ztracenej dětskej svět? To byly dny bez mraků, i když třeba sněžilo. Jen s jednou věcí jsem měl problém, taková dětská neřest obyčejnýho kluka. Nakonec to přešlo, takže o nic nejde. Jenom tady si na to vzpomněli a dávaj to do souvislosti s mejma vlastnostma.

Prostě jsem se občas počůral. Někdy schválně, někdy ve spánku. Prostě proto. Třeba když si všímali víc jiných než mě, tak jsem se jim prostě počůral. Třeba mě nechali na tom pískovišti a nevšímali si, jaká se mi povedla bábovka. To jsem nesnášel, prostě jsem nesnes, že nechali tak fajn kluka samotnýho!

Tak jsem si pustil proud moči do teplákovky, do tý drahý, co máma dlouho sháněla bůhví kde.

„Prosím tě, malej se počůral,“ konečně si všiml otec. Já se lehce usmívám, konečně se uráčili jít ke mně. Matka se mračí. Jdu k nim a směju se.

„Moc se nesměj,“ dostanu facku od otce. Pak mě opatrně zvedne a jdeme. Oba kroutí hlavou.

„Jdeme domů,“ poručí a sestra čeká, až se zastaví houpačka. Konec zábavy. Může bráchovi poděkovat.

„… zkoušel jsem to u ženskejch víckrát, žádná mi dobrovolně nedala, ani… ani ta první na Novodvorský, musel jsem je přiškrtit… Ony chroptěly vlastně stále méně, jinak já se dovedu zabrat do věci, to pak nevidím, neslyším, když čtu, máma bouchala, já jsem ji neslyšel. Chroptění přepadené mě nevzrušovalo, už jsem to říkal, to ne, já to nevnímal. Nůž jsem nepoužil, krev, to by se mi nelíbilo, ale proč jsem nůž nepoužil, nevím, nenapadlo mě to… O tom, že by ženy mohly věkem připomínat matku, jsem vůbec neuvažoval, to by z toho nic nebylo.“

Vidím to jako dneska. Klidný večery u nás v bytě. Já byl malej a divokej, to je jasný, ale přes to všechno jsem nebyl zlej. Naši se večer dívali s náma na televizi. Pokaždý jsem chtěl zůstat o trochu dýl a dívat se s nima. Myslel jsem, co úžasnýho v televizi není, že se na to nesmím dívat. Teď je mi jasný, že taky chtěli bejt spolu sami a nemuset pořád na něco odpovídat. Já se totiž jako malej ptal pořád. Děti to takhle dělaj. Jak jsem něco nevěděl, tak jsem se zeptal. Třeba jsem se ptal, jestli uměj opice číst.

Jednou jsem se odvážil a vylezl z postele a potichu šel do obýváku a viděl jsem, že jsou naši na balkóně a vo něčem mluvěj. Oba kouřili a ty cigarety svítily malejma světýlkama. Přišlo mi to krásný, protože já jsem kouřit nemohl a na balkón jsem taky moc nesměl.

Prej že jsem divokej a že bych vypad. To říkala máma, protože se to stalo někde v Mělníku a ten chlapeček byl pak mrtvej. Ono totiž z balkónu je sídliště jako na dlani. Já se odvážil docela blízko. Dveře byly pootevřený a slyšel jsem věci o mně, který si tam naši říkali.

„Jirka se na ten nočník nikdy nenaučí, je to hrozný s tím klukem, jiný děcka to uměj hned,“ říkala máma.

„Kluci to mají pomalejší.“

Na mě táta vždycky dal, byl hodnej.

„Já ti nevím, jestli ho někam nevzít, jako na vyšetření, myslím, aspoň bychom věděli, co a jak.“

Pak jsem utek do postele a spal. Moc jsem z toho rozumnej nebyl, došlo mi to až teď. Že jsem asi nebyl v pořádku od mala.

O tom pomočování – kolikrát to bylo tak, že se mi zdál blbej sen a já se pak počůral. Pamatuju, jak ležím v posteli, jsem ještě hodně malej, chodím do školky a zdá se mi sen. Divnej sen. Houpu se na houpačce, čím dál tím víc, až se houpačka utrhne a já letím na zem. Křičím ze snu hrůzou a zase se počůrám, jen teď to nechci, teď se třesu strachem.

„Panebože zase?“ zoufá si máma nad postelí.

„Teď už po svých, seš těžkej.“

„Ale co lidi?“