Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Epilog

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

5

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Laura Pavlo

Nejsladší výhra

Přeloženo z anglického originálu Loving Romeo
vydaného v roce 2024 nakladatelstvím Hea-Author Inc.
Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10 390. publikaci

Překlad Eva Kadlecová
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová
Redakční úprava Tereza Filinová
Jazyková korektura Klára Choulíková
Grafická úprava a sazba knižního bloku TYPA, spol. s r. o.
Grafický návrh a sazba obálky Aneta Cikánová
První vydání, Praha 2026
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Copyright © 2024 by Laura Pavlov
All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
Translation © Eva Kadlecová, 2026
Cover illustration © lavendertime / Shutterstock

ISBN 978-80-271-8426-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-8425-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-5691-7 (print)

Tuto knihu věnuji
svému nejoblíbenějšímu fiktivnímu hrdinovi
všech dob.

„Nikdo nerozdává tak tvrdé rány jako život.
Ale nejde o to, jak inkasuješ – jde o to, kolik ran uneseš,
a přesto se znovu zvedneš.“

Rocky Balboa

1

ROMEO

KRKAT.

Prdět.

Jeden z druhýho si utahovat.

To by nám šlo ze všeho nejlíp.

Seděli jsme s klukama na těch samých sedačkách, kde jsme sedávali každej tejden snad už celou věčnost. Buď ze zvyku, nebo z pověrčivosti – možná od obojího trochu. I když boxeři v tomhle nejsou jako třeba kluci, co závodí v autech. Ne, nenajdete u nás smradlavý ponožky, co jsme nosili celej rok, i když i my máme svoje přesvědčení, který někdo považuje za svérázný, a proto jsme sedávali zrovna na těchhle místech. Scházeli jsme se v Knockoutu, tělocvičně, která mi teď patřila, ale kam jsme chodili už jako kluci. V podstatě jsem v ní vyrostl.

V podstatě jsme v ní vyrostli my všichni.

„Dneska je hodně co probírat.“ River zacukal obočím na Kingstona a Nashe. River se nikdy s ničím nemazal, a když měl s něčím problém, byl první, kdo vám to řekl do očí.

„To ještě pořád fňukáme kvůli tý podělaný kavárně?“ zaúpěl Kingston. Kingston a River byli jediný biologický bráchové v naší skupině, ale v jistým smyslu jsme byli bráchové všichni.

V tom smyslu, na kterým záleží nejvíc.

Nash vyštěknul smíchy. On a Kingston spolu vlastnili ROD Construction, což byl odkaz na Ride or Die, naše motto, který jsme si všichni už před lety nechali vytetovat. „Hele, byla to práce. Co jsme jako měli dělat? Odmítnout ji? Vypadali bysme jako idioti, kdybysme to odmítli. Už od založení naší firmy před čtyřma rokama děláme v centru všechny renovace.“

„Mám pro vás novinku, pitomci. Jako idioti vypadáte stejně. A s vaší prací to nijak nesouvisí,“ zachechtal se River. „Ale podle mě jste se jen báli, že byste nasrali Crawfordovy.“

Rodina Crawfordových vlastnila většinu realit v Magnolia Falls, malým městě, kde jsme všichni vyrostli. Jejich jméno stálo na ceduli zdejší hlavní ulice – a taky na školách, na knihovně… Seznam byl nekonečnej. Byli nechutně bohatý a my jsme měli dost svých důvodů, proč je nenávidět.

Ale pokud se jednalo o práci na tomhle baráku, byl jsem zajedno s Nashem a Kingstonem. Byly za to dobrý prachy a bylo to dobrý taky pro firmu. Taky bych nechtěl, aby moje osobní problémy stály v cestě jejich byznysu.

Demi Crawfordová se po letech studia na vysoký škole vrátila do města a rozhodla se, že si otevře kavárnu hned vedle mojí tělocvičny. Kluci tam šli pracovat, ne s Demi randit. Akorát River to pochopil trošku jinak.

„Říkal jsem vám, že Saylor se s ní skamarádila na vysoký, a podle toho slunečního paprsku, se kterým náhodou sdílím DNA, je Demi super holka. To tvrdí ona, ne já. Samozřejmě.“ Hayes obrátil oči v sloup. To mluvil o svojí mladší sestře, kterou zbožňoval a která byla mnohem příjemnější než její mrzutej starší brácha. „Crawfordové nejsou žádný mý kamarádi, ale to ještě neznamená, že tu a tam nebudeme s někým z nich muset makat, když už žijeme ve stejným podělaným maloměstě jako oni. Já jsem vloni taky hasil oheň v jejich penzionu – a nekamenovali jste mě za to, že jsem ho nenechal shořet.“

„Vždyť je to fuk. Stejně už je to hotový.“ River se napil kafe a natáhnul se na koženou pohovku v zázemí tělocvičny, kde jsme se vždycky scházeli. „Takže odteď můžeme přestat lízt ďáblovi do zadku?“

„Jasně. Ale dovol, abych tě upozornil, že to není protivná bohatá fiflena, za jakou ji máš,“ řekl Kingston a zvednul ruce, aby mu River rovnou neskočil po krku. „Hele, já se jí nezastávám. Jen říkám, jak to vidím. Zrekonstruovala si i ten byt nad kavárnou a nastěhovala se tam. Není to princezna ve věži, jak si ji představuješ. Nic víc neříkám.“

„Ááá, nech mě hádat. Ty se tu Crawfordovic mrchu snad chystáš pozvat na rande?“ zasyčel River.

„Hele, jen klid, ty hňupe. King byl včera večer se mnou, a můžu tě ujistit, že se nechystá pozvat na rande zrovna ji,“ chechtal se nahlas Hayes. „On by na něj totiž nejradši pozval všechny.“

„Hej, nemluv o mně jako o úplným pitomci. Já si chci jen nechat otevřený vrátka. A ne, nechci chodit s Demi Crawfordovou. Na mě je až moc roztomilá.“ Kingston zavrtěl hlavou, dobře věděl, jak si do svýho bráchy rejpnout.

Crawfordovýma jsme hluboce opovrhovali všichni. Oprávněně. Ale Demi s tím v podstatě neměla nic společnýho a nikdo z nás ji pořádně neznal, protože ona chodila na nóbl soukromou školu a my všichni chodili do školy veřejný.

Tedy když jsme tam zrovna fakt chodili.

Ani jeden z nás nebyl zrovna studijní typ, ale nějak jsme všichni prolezli.

My dva s Riverem jsme v těch měsících, co jsme strávili v pasťáku, zažili dost krušný časy, ale pilně jsme zamakali na tom, aby se naše životy zase srovnaly do správných kolejí.

Když jednou dostanete nálepku sígra, není snadný to pak změnit.

Lidi hrozně rádi soudí – rádi a často.

„Těm Crawfordům koluje zlo v krvi. Ale řečma o nich už jsme ztratili dost času. Popojdeme k jádru pudla, co, Zlatej chlapče?“ River obrátil pozornost ke mně.

Tuhle přezdívku, která se pak přenesla i do mojí boxerský kariéry, mi dali taky kluci. Zažili jsme toho spolu hodně. Byl jsem z celý party nejmladší. Skamarádili jsme se po tom, co mě jednou, to jsme všichni byli ještě malí, našli v uličce za tělocvičnou, jak se statečně rvu se třema o pár let staršíma klukama. Při pohledu na tu přesilu zasáhli a od tý chvíle jsme byli kámoši.

„Jo. Co máme do hajzlu dělat s těma nejnovějšíma debilitama, který ten kretén zase provádí?“ Hayes se předklonil a opřel si lokty o stehna. Hayes byl hasič a bylo to poznat. Byl obrovskej a drsnej a šel z něj fakt respekt.

„Chce jen přitahovat pozornost,“ pokrčil jsem rameny a snažil se tvářit jakoby nic, i když pravda byla, že už jsem toho taky začínal mít plný zuby.

Leo „Plamenomet“ Burns byl profesionální bojovník. Říkalo se mu Plamenomet, protože jeho pravej hák je prej polibek smrti.

Před pár měsíci ho o pás připravil Gunner Waverly. Byla to jedna jediná prohra v celý Leově kariéře a on nad tím fňukal už měsíce před každým, kdo byl ochotnej ho poslouchat. Chtěl odvetnej zápas. Tvrdil, že měl jen špatnej den a Gunner zase štěstí.

Burns v týhle branži něco znamenal. Měl obrovskou základnu followerů na sociálních sítích a novináři ho milovali, protože byl naprosto nezvladatelnej a nepředvídatelnej. Jednou v restauraci prohodil židli oknem, protože ho obsluha nepoznala a chtěla, aby si na stůl počkal.

Ten chlap byl prostě naprostý hovado. A z nějakýho debilního důvodu měl teď spadeno na mě. Zvláštní souhrou okolností se totiž stalo, že zápas, kterej mě před lety vyšvihnul mezi profesionály, byl zrovna proti Gunnerovi Waverlymu. Tou dobou se zrovna stal profi bojovníkem. Můj táta zatahal za pár nitek a Gunner souhlasil, že si to spolu rozdáme. V tý době ještě nebyl moc známej, takže moje výhra nad ním neznamenala žádnou velkou senzaci. Ale já krátce nato se zápasením seknul a ze světa boxu odešel.

Gunner pokračoval v kariéře a dopracoval to daleko. Pak sebral pás Leovi a ten obcházel všechny novináře, co byli ochotný s ním mluvit, a žádal odvetu. No a o pár týdnů později se stalo, že se Gunner Waverly připletl k dopravní nehodě a museli mu amputovat nohu.

Něco takovýho nevymyslíte.

Gunner oficiálně ukončil kariéru a Leo měl od tý chvíle nepřetržitej záchvat vzteku. Ten chlap přišel o nohu, do háje, a Leo nezvládal dělat nic lepšího než si stěžovat, že se nedočká svojí odvety.

A v tu chvíli do těch sraček zatáhli mě.

Úplnou náhodou se totiž stalo, že poslední zápas, kterej Gunner Waverly prohrál, byl ten se mnou. A Leo si prostě vzal do hlavy, že si svý jméno zachrání jedině tím, když mě porazí.

Leo byl poslední, kdo měl šampionskej pás před Gunnerem, tak si usmyslel, že se mnou musí bojovat, aby ho získal zpátky. Aby všem dokázal, že si titul zaslouží.

I když jinak nikdo netušil, kdo sakra jsem.

A mně to naprosto vyhovovalo.

„Je to normální magor. Ale kdyby ses rozhodl, že se s tím idiotem porveš, tak víš, že stojíme za tebou,“ řekl Kingston a zavrtěl hlavou. Jo, kluci byli na úplně každým z mých zápasů od chvíle, kdy jsem na střední škole s boxem začal.

Takhle to prostě mezi náma bylo. Vždycky jsme tu byli jeden pro druhýho.

Ride or Die. Na život a na smrt.

„Sakra. Na ten zápas s Gunnerem nikdy nezapomenu, kámo. Nakopals mu zadek a všichni jen čuměli.“ River si mnul ruce. „S Leem se to úplně vymyká zdravýmu rozumu. Jasně že váháš, jestli se máš do ringu vracet, ale já ti teda říkám, že bych dal všechno, abych viděl, jak tomu chlapovi zavřeš hubu.“

S boxem jsem skončil pár měsíců po zápasu s Gunnerem, ten den, kdy můj táta zkolaboval přímo vedle ringu a o pár hodin později umřel. Prostě jsem ztratil chuť se prát a místo toho jsem se ujal vedení tělocvičny Knockout s tátovým parťákem Roccem, kterej pak vloni odešel do důchodu. Vymyslel, jak to udělat, abych ho mohl vyplatit, a tak teď byla tělocvična moje a docela dost mě zaměstnávala. Trénoval jsem pár boxerů, dohlížel na personál a na to, abysme byli v plusu. Vydělával jsem dost, abych si mohl pohodlně žít, ale rozhodně jsem se neválel v prachách a tenhle zápas by znamenal způsob, jak se k nim rychle dostat.

Moje ségra studovala a já dělal, co jsem mohl, abych po tátově smrti udržel nad vodou mámu a babičku. Byl jsem rád, když jsme přestěhovali babičku k mamce, protože jsem nechtěl, aby některá z nich zůstala sama.

„Já nevím. Mluvil jsem o tom s Lincolnem a ten mi radil nenechat se od něj vyprovokovat. On má s takovýma záležitostma mnohem víc zkušeností než já.“ Lincoln Hendrix byl můj starší brácha, což jsem zjistil až po otcově smrti. Náš táta mi svěřil pro mýho staršího bráchu dopis a já ho vystopoval. Od tý doby jsme si dost blízký.

„Podle mě si Leo vychutnává i to, že máš slavnýho staršího bráchu,“ poznamenal Nash. „Taky o tom v jednom kuse žvaní. A musím říct, že Cutler by strašně rád viděl strejdu Romea v opravdovým souboji.“

Cutler byl Nashův syn. Patřil k nám ode dne, kdy se narodil. Teď už mu bylo skoro šest a byl to ten nejsenzačnější klučina, jakýho jsem kdy potkal. Všichni čtyři jsme byli jeho oficiální kmotři a neexistovalo nic na světě, co bysme pro něj neudělali. Nash ho vychovával v podstatě sám, až na těch pár víkendů, kdy se objevila jeho ex, aby s ním strávila trochu času. Takže Cutler byl v podstatě náš. Před pár týdny jsem mu začal dávat lekce boxu, protože zničehonic zatoužil naučit se bojovat.

„Jo. Minulej tejden mi řekl, že mě chce vidět boxovat. Myslel jsem, že zatáhnu do ringu někoho z vás a trochu zatrénujeme,“ odpověděl jsem se smíchem.

„Já nevím. Možná bys Lea měl vzít za slovo. Copak jsi včera neviděl, co předváděl s tvým jménem?“ River změnil hlas, takže zněl jako malá holka, a předvedl svůj nejdramatičtější výraz: „Romeo, Romeo. Proč jsi Romeo?“

Leo měl rozhovor na velkým sportovním kanále, a když se ho zeptali na jeho další zápas, předvedl tuhle trapnost. Kdybych dostal niklák pokaždý, když mi někdo řekl tyhle vtipný slova, určitě bych nemusel přemýšlet o tom, jestli se mám vracet do ringu.

Pravda byla, že už mě to celkem unavovalo.

Všichni ve městě se mě pořád ptali, jestli tomu kreténovi nakopu zadek, když není schopnej zavřít hubu, a on si do mě musel rejpnout úplně při každý příležitosti, která se mu naskytla.

„Jen se tě snaží vyhecovat,“ řekl Nash. „Jestli chceš jít do ringu, naprosto to podpořím, protože vidět tě, jak ho zničíš, by byla prostě fantazie. Ale jestli se vracet nechceš, tak tomu pitomci vůbec nic nedlužíš.“

„To je fakt.“ Hayes zvedl svoje kafe a my všichni jsme udělali totéž.

„Musím si to rozmyslet. Já kruci vlastně vůbec nevím, co mám dělat.“ Odkašlal jsem si a otočil se na Nashe. „Přivedeš dneska po škole Cutlera?“

Nash a Kingston pracovali na jedný veliký renovaci a věděl jsem, že budou mít co dělat až dlouho do večera.

„Jo. Díky, kámo. Bude to jen na pár hodin, po večeři se zastavím a vyzvednu si ho.“

„V pohodě. Nechám ho chvíli si hrát v ringu a pak si zajdem na pizzu.“

„Cutler má zatracenou kliku. Má ty nejlepší strejdy na světě. Jen si představte, jak se bude moct vytahovat, až bude na střední,“ zasmál se River.

„Jen se uklidněte, jo? Už teď si odmítá sundat tu pitomou koženou bundu, co jste mu dali.“ Nash na Rivera povytáhl obočí a obrátil se na Kingstona: „A už se mě ptá, v kolika letech si bude moct nechat vytetovat Ride or Die, protože mu někdo řek, že musí mít to tetování, aby patřil mezi nás. To se ti povedlo, Kingu. Ještě mu není šest a už se ptá na posraný tetování!“

Kingston se šklebil a zvedal ruce: „Hele, kámo, když byl minulej tejden u mě, neměl jsem tričko a jeho nezajímalo nic jinýho. Taky mi řekl, že se mu nelíbí jeho jméno a že si ho chce změnit.“

„Co je sakra špatně s jeho jménem? Normálně mi oznámil, že se jako Cutler prostě necítí a že na tom pracuje a už vymejšlí nový. Myslím, že toho spratka rozmazluju víc, než si vůbec uvědomuju.“ Nash zabořil obličej do dlaní.

„Hej,“ zasmál jsem se, „Cutler je nejúžasnější kluk, jakýho znám. Je to sebevědomý dítě. Kruci, jak ten si věří, kam bych se na něj v jeho věku hrabal.“

„To nevím… Mladej Romeo už taky v docela mladým věku lámal srdce a nakopával za tělocvičnou zadky děckám dvakrát větším než on,“ křenil se tomu Hayes. „Ale máš recht. S tím klukem není vůbec nic v nepořádku. Vyrůstá ve spoustě lásky. A to nemůže říct každej, nemám pravdu?“

Všichni přikyvovali. Každej z nás měl těžký dětství – i když každej trochu jinak.

Ale přežili jsme to a možná právě to nás svedlo dohromady.

K tomuhle přátelství.

K tomuhle bratrství.

Všichni jsme si přáli, aby to Cutler měl v životě lehčí. Možná neměl úplně tradiční domov, ale rozhodně byl obklopenej rodinou, a naše láska k tomu klukovi neznala hranic ani oddychu.

„Zatraceně. Cutlera maj všichni rádi víc, než si my podvraťáci dovedeme představit.“ River vstal.

V tu chvíli mi zavibroval telefon. Podíval jsem se na něj a zaúpěl.

„Co je?“ zajímal se Kingston.

„Mimi píše, že jim s mámou tenhle tejden musím přinést nějaký kořeněný dýňový pití z Magnolia Beans,“ protočil jsem oči. Kdykoliv se ve městě otevřelo něco novýho, máma s babi kolem toho dělaly poprask.

„Sakra. Poradil bych ti, ať to neděláš, kdyby to ovšem chtěl kdokoliv jinej než Mimi a tvoje máma. A kromě toho, teď taky všichni pijeme kafe od Crawfordů.“ River nás obdařil zvednutým prostředníčkem a do koše zahodil papírovej kelímek.

„Není to nic osobního. Crawfordovy pořád nesnášíme,“ řekl Kingston. „Ale za dýňový chai latte se srdíčkem v pěně nahoře bych vraždil.“

Další smích.

Potřásli jsme si rukama jako vždycky a Hayes po cestě ke dveřím odříkal náš pokřik.

„Ride or Die. Bráchové napořád. Věrný navěky. Navždy kámoš.“ Prsty naznačil gesto vítězství a vyšel ze dveří.

A já se dveřma tělocvičny vrátil zpátky do práce.

Měl jsem hodně o čem přemýšlet. Musel jsem se brzy rozhodnout, co s tím zápasem.

2

DEMI

SLAVNOSTNÍ OTEVŘENÍ před pár dny bylo až absurdně hektické. Připadalo mi, že tam přišlo snad úplně celé město. A já byla šťastná, že konečně otevírám, poté co jsem strávila měsíce renovováním a chystáním nabídky nápojů a jídel.

Jako hlavní obor jsem vystudovala výživu a k tomu jako vedlejší obor podnikání, takže jsem v Magnolia Beans chtěla založit mnohem víc než jen kavárnu. Chystala jsem se nabízet i zelená smoothies, proteinové koktejly a pár dalších zdravých drinků a v dalších měsících jsem plánovala nabídku ještě rozšířit.

Teď se konečně všechno zase zklidnilo. Peyton byla vzadu a uklízela v kuchyni. My dvě jsme spolu vyrostly a Peyton si právě dálkově dodělávala magisterský titul. Potřebovala zrovna práci na částečný úvazek, což pro mě bylo dokonalé načasování.

Otevřely se dveře a mně se při pohledu na něj rozšířily zorničky. Byl vysoký a štíhlý a byl to ten nejpohlednější chlap, jakého jsem kdy viděla. Vlnité vlasy, vepředu delší, tmavě hnědé oči a lícní kosti, které by mu mohl závidět každý model na obálce Gentlemen’s Quarterly.

Romea Knighta jsem během let viděla mockrát a věděla jsem, o koho jde, ale nikdy jsme nebyli kamarádi a už to bylo dost dlouho, co jsme se potkali naposledy.

Ale co si pamatuju, zcela určitě nevypadal takhle, když jsme byli mladší, i když v té době jsem si ho asi moc nevšímala.

V tomhle ohledu jsem byla maličko opožděná.

„Ahoj, ty jsi Romeo, že jo?“ pozdravila jsem ho s úsměvem, tedy dokud jsem si nevšimla, jak se tváří on – zamračeně a trochu vztekle, takže mi došlo, že je všechno při starém. Romeo se ke mně nikdy nechoval moc mile, což tak nějak korespondovalo s jeho image zlobivýho kluka.

Ale teď už jsme dospělí.

„Potřebuju dvakrát ten dýňovej nesmysl s kořením, co prodáváš, jinak mi máma s babičkou snad nikdy nedaj pokoj.“

Páni. Fakt se nechová zrovna kamarádsky, ale fajn.

„Jo. Jasně. Takže dvakrát dýňové chai latte se skořicí.“ Zadala jsem jeho objednávku do pokladny a podívala se zpátky na něj. „Kdybys chtěl i jedno pro sebe, bylo by na účet podniku.“

„Myslíš, že potřebuju tvoje milodary?“ opáčil hlasem, ve kterém nebyla ani špetka humoru.

Jeho fakt urazilo pití zdarma?

„Ne. Jen jsi můj soused a já jsem všem podnikům v téhle ulici hodila do schránky letáček s nabídkou nápoje dle vlastního výběru zdarma jako hezký gesto. Tomu se říká sousedský chování.“

„Já žádný pití nechci. Mě vynech.“

Debil.

„Jak chceš.“ Povytáhla jsem obočí a stáhla rty do rovný linky. Tvoje škoda, troubo. Já jsem se snažila, a on dělá, co může, aby se ukázal jako co největší kretén. „Nebo ti nebudu počítat jedno z těch dvou?“

„Zaplatím obě.“

Protočila jsem oči a natáhla k němu ruku. „Tak to bude rovných jedenáct dolarů.“

Vytáhl peníze a hodil mi je na pult, jako by nemohl vystát ani představu, že mi je položí do ruky.

O co tomu klukovi sakra jde?

Byl to můj první týden v roli majitelky podniku, a tak jsem si dala záležet a zachovala klid. Schovala jsem peníze do kasy a šla připravit nápoje. Začala jsem tím, že jsem oba kelímky naplnila horkou vodou. Zvedla jsem k němu pohled a zjistila, že mě sleduje. Čekala jsem, že se odvrátí, ale kdepak. Jen na mě zíral a tvářil se, že ten pohled nemůže vystát.

Tak proč se kruci nedívá někam jinam?

Zhluboka jsem se nadechla, podívala se zpátky dolů a dodělala nápoje v trapném tichu.

Se Saylor Woodsonovou jsme se skamarádily na vysoké škole. Věděla jsem, že její starší bratr Hayes chodil do stejné třídy jako Romeo. Můj bratr Slade mi vždycky říkal, že ta jejich partička je problémová, a tak jsem se od nich držela dál. Myslím, že když byli mladší, dokonce se na nějakou chvíli ocitli ve výchovném ústavu za nějaké krádeže a záškoláctví a takové věci. Ne že by Slade sám taky nenadělal dost problémů. Ale pak dva z těch kluků, o kterých mluvil, Kingston Pierce a Nash Heart, pracovali na rekonstrukci mojí kavárny – a chovali se jako naprostí profíci. Nikdy toho přede mnou moc nenamluvili, ale byli celkem milí a odvedli dobrou práci.

Vlastně jsem neměla ponětí, proč má se mnou Romeo takový problém. Možná byl jen nervózní, protože nějaký slavný boxer, co ho byly plné noviny, teď na každém rohu vyřvával jeho jméno.

Ne že by mě zajímal sport.

Nezajímá.

Ale o tomhle mluvili fakt všichni.

„Hotovo. Já půjdu,“ ozvala se Peyton, když vyšla z kuchyně, a pak tam uviděla stát Romea a zarazila se.

„Díky za úklid. Uvidíme se zítra,“ koukla jsem se na ni, aby jí bylo jasné, že se právě nacházím uprostřed nanejvýš trapné situace.

Věděla jsem, že se pak pokusí udělat tu situaci ještě o něco trapnější. To byla taková její specialitka.

Samozřejmě už se šourala k pokladně.

„Ty jsi Romeo Knight, ne?“

Jeho pohled pomalu přejel k ní. „Jo.“

„Á, pán je ukecanej,“ zasmála se. „Máš tělocvičnu hned vedle nás, ne, takže vy dva byste měli vymyslet nějakej speciál. Chápeš, všichni ti tví namakaní boxeři by u nás měli nějakou akci typu ,Kup jedno, druhý dostaneš zdarma‘, ne?“ Podívala se z něj na mě a já zaúpěla, protože Peyton nikdy neuměla moc dobře odhadnout atmosféru v místnosti.

„Myslím, že to nebude nutný. Stejně každej ví, že tady jste. Jsi koneckonců Crawfordová, ne?“ Došel blíž, já jsem před něj postavila dva nápoje a probodla ho očima.

„Ále, takže ty víš, kdo jsem.“ Zkřížila jsem si paže na hrudi.

„Nikdy jsem neřek, že ne.“

Sebral kelímky z pultu a otočil se ke dveřím.

„No, nemusíš se tím trápit. Já bych do takový dohody s tebou stejně nešla,“ řekla jsem a v duchu si hned vynadala za hodně slabej return.

Strčil do dveří a ohlédl se na mě. „Nespavostí kvůli tomu nikdo trpět nebude. Věř mi.“

A normálně odešel.

Mlčky jsem zalapala po dechu, otočila se na Peyton a zavrtěla hlavou. „Co je to za debila?“

„Panebože. Ale je tak šíleně sexy! Ten obličej. To tělo. Ty vlasy. Vypadat takhle dobře by mělo bejt zakázaný!“

„Toho jsem si nevšimla. Měla jsem dost práce s posloucháním urážek. Co jsem tomu klukovi proboha udělala? Nechce si ode mě vzít ani pití zdarma, jaký jsem nabídla všem sousedům! Chová se, jako bych mu zavraždila příbuznýho.“

„Jo, občas ho potkám a nikdy se nechová zrovna přívětivě, ale tohle bylo trochu moc. Taky by mě zajímalo, proč tě tak nesnáší.“

No tedy. Už jsem se bála, že začínám být paranoidní, ale Peyton si toho všimla taky.

„Netuším. Vždyť ho ani neznám.“

„No, tvoje rodina je v Magnolia Falls něco jako šlechta a na ty nechutně bohatý lidi prostě někdy žárlí. Naštěstí pro tebe jsi moje nejka a rozmazluješ mě, takže je mi to fuk.“ Zaklonila hlavu a rozesmála se.

„Byla jsem čtyři roky na škole. Vrátila jsem se domů, otevřela si podnik a každej den v něm pracuju. Bydlím v malým bytě nad kavárnou a snažím se o sebe postarat sama. A stejně mě někdo nesnáší jen proto, že moje rodina má peníze? Romeo Knight ať si jde ke všem čertům! Já ho taky nikdy nesoudila. O mým životě nemá ponětí. Dodneška jsme spolu ani nikdy nemluvili. A přitom měl na mě názor jasnej hned ve chvíli, kdy prošel těmahle dveřma.“

„Máš pravdu. Je to blbec. Ale kruci, pěknej blbec, což?“

„Je mi fuk, jak vypadá. Je to debil. To je důležitější, než jak vypadá. Kromě toho jsem si ničeho takovýho nevšimla.“

Doufala jsem, že se ode mě bude držet dál. Nepotřebovala jsem ve svojí kavárně jeho negativní energii. Otřásla jsem se, otočila se na Peyton a ta na můj poslední komentář zavyla smíchy.

„I kdybych měla zavázaný oči a pytel přes hlavu a svět přišel o slunce i o elektřinu, stejně bych poznala, jakej to je kus.“

„No a co. Popojedem dál. Dneska se nám zase dařilo. Je tu frmol a večer musím vyřídit ještě spoustu objednávek, protože nám zásoby docházejí dříve, než jsem čekala.“

„Jen se na ni podívejte, na šprtku. To tvoje nóbl vzdělání z tebe jen sálá.“ Rychle mě objala, chňapla pro jednu sušenku a zamávala mi na rozloučenou.

Poklidila jsem kavárnu a zamířila nahoru do bytu. Byl malý, s jedním pokojem, ale stejně jako svůj podnik jsem si ho vyladila do posledního detailu a obojí jsem taky do poslední maličkosti milovala.

Můj děda i můj otec věčně mluvili o realitách. O tvrdé práci a taky o budování věcí od základů. Děda působil v politice, táta vlastnil investiční společnost, takže už odmalička jsem měla v hlavě pevně zakořeněnou silnou pracovní morálku. Jo, měla jsem výhodu jako málokdo, bohatý svěřenecký fond, a já ho pěknou část vzala a investovala do koupě a renovace téhle budovy, aby mi posloužila jako práce i jako domov. Byla to chytrá, bezpečná investice. K domu patřil ještě jeden komerční prostor vedle, ale co s ním, jsem se zatím nerozhodla. V Magnolia Falls šly nemovitosti dobře na odbyt, zvlášť v centru. Říkala jsem si, že uvidím, jak se mi bude dařit, a podle toho podnik buď rozšířím, anebo vedlejší prostor pronajmu někomu dalšímu.

Moje matka byla zděšená, že bydlím v krcálku nad kavárnou, když mi rodiče nabízeli, že mi jako dárek k promoci pořídí pořádný byt nebo dům. Ale já jsem byla odhodlaná použít peníze ze svého fondu a nechat je, aby mi vydělávaly. Měla jsem pár kamarádek z bohatých rodin jako já, které trávily měsíce po promoci cestováním po Evropě, zatímco já jsem byla tady, renovovala tenhle barák a pracovala na svém byznys plánu.

Nikdy jsem nebyla žádná fiflena. Jasně, mám ráda pěkné oblečení a hezké věci, ale taky jsem byla zvyklá tvrdě makat. Na vysoké jsem pracovala na půl úvazku a líbilo se mi, že si sama vydělávám. Lidi si vždycky mysleli, že jsem všechno dostala zadarmo. Když mě přijali na jednu z nejprestižnějších univerzit v Kalifornii, poslouchala jsem donekonečna řeči o tom, jak určitě zatahal za nitky můj děda, aby mě tam dostal. Věděla jsem, že když se budu bránit a povím jim, že jsem celé čtyři roky dostávala plné akademické stipendium za vynikající výsledky, začnou pro změnu říkat, že jsem nafoukaná kráva. A tak jsem mlčela. Ale už na střední jsem dřela jako mezek a na vysoké jsem v tom pokračovala.

Chtěla jsem si udělat jméno sama, bez pomoci své rodiny. Dokázat, že všechno, co mám, si zasloužím.

Moje rodina si toho taky užila dost a já jsem chtěla, aby na mě byli hrdí.

Otevřela jsem dveře svého malého domova a při pohledu dovnitř jsem se neubránila úsměvu. Podlahy v celém bytě byly z masivního dřeva. Malá bílá kuchyňská linka končila barevnou keramickou zástěnou, která jí dodávala charakter. Podařilo se mi sehnat nádhernou starodávnou světle modrou ledničku, která do malého prostoru dokonale zapadala. Uprostřed stál rustikální čtvercový kuchyňský ostrůvek krytý dřevěnou deskou, kde jsem většinou jedla, a v útulném obývacím pokoji vedle kuchyně jsem měla nádhernou bílou pohovku s polštářky a růžovou dekou přehozenou přes područku. Do oken jsem namontovala bílé římské rolety, aby místnost zůstala světlá a prosluněná, a v podobném stylu jsem zachovala i ložnici a koupelnu. Celý můj byt dýchal francouzskou venkovskou elegancí. Měl sedmdesát metrů a žádnou zahradu, ale byl můj. Padla jsem po zádech na gauč a slastně vzdychla. Srdcem jsem zůstávala holka z vesnice. Odjakživa. A jednoho dne jsem plánovala pořídit si vlastní ranč s koňmi, ale zatím jsem mohla jezdit jen na Teacup u rodičů a prarodičů. Takže momentální plán zněl zatnout zuby a tvrdě pracovat.

K oknům mého bytu se donesl smích z ulice. Opřela jsem se o kolena, vstala a šla vyhlédnout ven. Romeo vycházel ze svojí tělocvičny s malým klukem, co vypadal tak na pět šest let, a drželi se za ruce. Kluk měl koženou bundu a vlásky ulízané dozadu a k muži vedle sebe vzhlížel obdivným pohledem. Romeo se usmíval od ucha k uchu a při pohledu na něj se mi zatajil dech.

Fakt je to nádhernej chlap, i když se chová jako kretén.

A rozhodně se uměl usmívat, pokud tedy člověka ve své blízkosti snášel líp než mě. Přemýšlela jsem, jestli je ten kluk jeho. Možné by to bylo. Mně bylo dvaadvacet a byla jsem si celkem jistá, že Romeo je o rok nebo dva starší, takže klidně mohl mít rodinu, o které jsem nevěděla.

Otočila jsem se a žuchla zpátky na gauč. Vtom mi na telefonu zavibrovala zpráva od mého bratra.

Slade: Čau, ségra. Chybíš mi. Jsem zpátky ve městě, ale našim bych to zatím neříkal. Nezajdem na večeři?

Pohladila jsem prsty displej a zvlhly mi oči. Slade byl vždycky můj nejlepší kamarád – dokud jím nepřestal být. Dokud se absolutně nezměnil. A mně se po něm tak strašně stýskalo. Ale po několika pobytech na odvykačce jsem si přestala dělat naděje… nebo jsem se o to aspoň snažila. Po posledním incidentu v našem domě, to bylo před rokem, nad ním rodiče definitivně zlomili hůl. Ale můj děda dál platil odvykačku a stejně jako já pořád věřil, že i když se třeba nedozvíme, jak to s ním doopravdy je, nikdy se nepřestaneme snažit Sladovi pomoct. Protože jakmile to s ním vzdáme my, vzdá to se sebou on sám.

Já: Čau! Jasně. Moc ráda tě uvidím. Sejdeme se ve Zlatý huse?

Zlatá husa byla malá restaurace ve městě, kam jsme chodili už od dětství. Oba jsme milovali tamní mléčné koktejly a hranolky.

Slade: Nechci, aby máma a táta věděli, že jsem tady. Ale chtěl bych vidět tvůj novej podnik. Kavárnu i byt. Proto jsem přijel na víkend domů. Jsem na tebe pyšnej! Co si něco objednat?

Otřela jsem slzu, která mi stékala po tváři.

Naděje je nanejvýš riskantní emoce, když máte co do činění se závislostí. Během těch roků jsem svého bratra mockrát oplakala, ale vždycky tu a tam jsem ho mohla zahlédnout v jeho opravdovosti a za to jsem byla vděčná.

A teď to vypadalo, že bych ho mohla zahlédnout znova.

Já: Moc ráda. Tak za chvíli!

3

ROMEO

„KRUCI. JE TO PLEJTVÁNÍ TVÝM TALENTEM, když trénuješ s lidma jako já, a ty to dobře víš,“ prohlásil Sergio, zatímco jsem se pohyboval okolo něj a rukou ho povzbuzoval k dalším úderům. „Ty patříš do ringu s tím šaškem, co o tobě nemůže přestat žvanit, Romeo.“

„Soustřeď se,“ napomenul jsem ho.

Vystřelil pravej hák, kterýmu jsem se snadno vyhnul, párkrát jsem po něm praštil a doufal, že ho tím naštvu dost na to, abych v něm zapálil oheň. Za pár týdnů měl mít zápas, a přitom byl línej a flákal se.

„Potřebuju pauzu,“ řekl, opřel se rukama o kolena a popadal dech.

„Sergio, jestli nezačneš trošku makat, budeš mít v ringu velký problémy.“

„Já vím. Tak zase zítra, dobře?“ Zhltnul trochu vody, zvedl provazy a odešel z ringu.

Zavrtěl jsem hlavou. Já věděl, jak se trénuje na zápas. Jak se připravit a jak vyhrát. Jestli Sergio pořádně nepřidá, dostane pěkně přes hubu.

Další hodinu jsem strávil tím, že jsem se snažil usmířit dva boxery, co se hádali, a chvíli trénoval se slibným bojovníkem Garciou. Pak jsem odešel do kanclu ještě chvíli papírovat, než to pro dnešek odpískám.

Podíval jsem se na mobil a našel na něm záplavu textovek. To není nikdy dobrý.

Lincoln: Ten blbec si zahrává se špatným chlapem. Zavolej mi a můžeme to probrat.

Tia: Prostě ho ignoruj! Jen se tě snaží naštvat. Ty ale nemusíš nikomu nic dokazovat!

Moje mladší sestra Tia nebyla nikdy ráda, že jsem boxer. Stejně jako moje babička a mamka byla nadšená, když jsem přestal bojovat a začal vést tělocvičnu.

Brinkley: Jestli se s tím chlapem rozhodneš bojovat, napíšu to tak, že budou všichni fandit tobě. Ale podpořím tě, ať uděláš, co uděláš.

Manželka mýho bráchy byla celkem známá sportovní reportérka. Věděl jsem, že s Lincolnem stojí vždycky za mnou.

Další nekonečnej proud textovek běžel na skupinovým chatu Ride or Die. Každej měl samozřejmě co říct.

River: Prosím, vymlať z toho idiota duši.

Kingston: Čas natáhnout rukavice, brácho. Musíme ochránit tvou pěknou tvářičku, takže okamžitě začnem trénovat.

Nash: Ten chlap by nemoh bejt větší idiot, ani kdyby se snažil. Stojím za tebou, ať se rozhodneš jakkoliv.

River: Ten kretén nemá tušení, s kým si zahrává. Jsem připravenej jít do ringu a nakopat mu prdel sám, jestli to neuděláš ty.

Hayes: Spal toho debila na popel.

River: Mluvil jsem úplně se všema. Nash má hlídání Cutlera zařízený. Sejdem se v osm ve Whiskey Falls a pořádně to proberem. Podržíme tě, Zlatej chlapče!

Třel jsem si dlaní obličej. Netušil jsem, co se sakra stalo v posledních pár hodinách, ale evidentně to nebylo dobrý.

Otevřel jsem apky sociálních sítí a objevil tam záplavy soukromých zpráv od cizích lidí. Pak jsem našel to video. Leo Burns stojí před tělocvičnou v New York City, kam chodí trénovat, chová v náručí kočku a kolem něj postává družina jeho věrných.

„Ahoj, lidi. Chci vám představit svýho novýho mazlíčka. Tady tenhle kocourek se jmenuje Romeo. Vybral jsem mu super jméno, ne?“ Zasmál se a ty jeho mimoni ho napodobili. A pak zamžoural do kamery: „Přestaň se schovávat, mladej Romeo. Na smrt svýho táty se nemůžeš vymlouvat věčně. Je čas na odvetu. Anebo prostě vylez a přiznej celýmu světu, že jsi jen jedna velká sračka. To je taky řešení. Co si asi pomyslí tvůj slavnej brácha, když zjistí, jakej jsi srab?“ Mrknul do kamery a tím video skončilo.

Na 872 000 zhlédnutí za čtyři hodiny.

Prolítnul jsem komentáře a zjistil, že reakce se liší. Některý lidi mají za to, že je to kretén. Jiný mu dávaj za pravdu, že bych se měl přestat schovávat.

Zazvonil mi telefon a na displeji se objevilo jméno mýho bráchy. Zvednul jsem to. „Ahoj, Lincu.“

„Čau. Jsi v pohodě?“

„Jo. Trénoval jsem a neměl jsem u sebe telefon, takže jsem to našel až teď.“

Brácha vzdychnul. „On toho nenechá, Romeo. Bůhvíproč si tě vzal do hledáčku a teď ho všichni poslouchají.“

„Mrzí mě, že do toho zatahuje i tebe.“

„To je mi fuk, to neřeš. Chce tě naštvat a řek bych, že je v tom dobrej, protože mě už naštval. Už jsem ti říkal, že klidně rád vylezu před kamery a postavím se za tebe. Pošlu toho debila do patřičných mezí.“

„Ne. To nedělej. To on přesně chce. Udělat z toho velkej mediální skandál. Za ten zápas mi nabízejí spoustu peněz. Poslední nabídka byla 750 000 – jen za to, že přijdu a poperu se s ním. Vítěz dostane dva miliony dolarů.“

„Pro prachy to nedělej. Víš, že ti pomůžu, když budeš potřebovat peníze.“ Lincoln vždycky nabízel mně a Tie finanční výpomoc. Kruci, vždyť naší ségře platil školu a bydlení. Byl jsem mu vděčnej, že jí tuhle možnost dopřál. Chtěl mi dát peníze i na akontaci na barák, ale já to zvládal docela dobře sám. Měl jsem tuhle tělocvičnu a k tý patřila malá garsonka vzadu. Jeho nabídky jsem si vážil, ale žádný milodary jsem přijímat nechtěl.

Nepotřeboval jsem je.

„Říká chlap, kterej má cenu milionů dolarů. Je to hodně peněz, Lincu. Když se mluví o takový částce, nemůžu nad tím nepřemejšlet. Spoustu věcí by to vyřešilo. Mohl bych rozšířit tělocvičnu, pomoct mámě a babi, koupit si barák u jezera a ještě si něco uložit.“

„Velká otázka je, jestli chceš zase bojovat,“ nadhodil Lincoln.

Třel jsem si dlaní zátylek. „Myslel jsem, že už jsem nadobro skončil. Ale teď nevím… Možná by ještě jeden zápas nebyl tak zlej. Kdy budu mít zase příležitost vydělat si takový prachy za pár hodin?“

„A jak dlouho by ses na takovej zápas připravoval? Uvědom si, že on posledních pár let boxuje, ale tys byl celou dobu ze hry. Má na svý straně zkušenost a asi musí něco umět, když měl pás, než mu ho Gunner sebral, ne?“

„Jo. Je to arogantní hovado, ale v ringu je to zvíře. Trvalo by mi pár měsíců dostat se tam, kde bych potřeboval bejt. Kromě toho vím, že máma a Mimi z toho budou nešťastný. A Tia se zblázní, jestli se rozhodnu zase boxovat.“

„Na všechny ostatní se vykašli. Co chceš ty?“

„Nechci se nechat celej zbytek života mlátit do hlavy,“ vzdychl jsem a zaklonil se do židle.

„Souhlas. To bych taky nechtěl.“

„Ale asi by mi nevadilo vrátit se do ringu ještě na jeden zápas, jen abych tomu kreténovi zavřel hubu a odkráčel s balíkem peněz. Jen musím dohlídnout, abych odešel po svých. Když budu dost trénovat, myslím, že bych ho ustál. Ale výprask bych dostal v každým případě.“

„Romeo, tady Brinkley,“ ozvala se moje švagrová, zřejmě zrovna sebrala Lincolnovi telefon, což nebylo při našich rozhovorech nic neobvyklýho. „Mně se taky moc nelíbí představa, jak tě někdo mlátí do hlavy. Ale kdybys na ten zápas přistoupil, výjimečně, zařídila bych v časopise, abysme o tobě vydali celej speciál. Můžeme tam jasně napsat, že jde jen o ten jeden zápas a pak jednou provždy končíš, ne protože se bojíš, ale protože nejsi blbej. Odvyprávím to z tvýho pohledu a získám ti dobrou publicitu. Kruci, s tím, jak vypadáš, z toho určitě vyždímáš hromadu sponzoringu!“

„To budem mít asi v genech, bejby,“ dodal Lincoln a já se musel zasmát.

„Fajn. Budu o tom přemýšlet. Kdybych se rozhodl, že do toho jdu, můžeš to za mě sepsat, Brinks. Díky za to, co pro mě děláte. Nechte mě, ať se na to vyspím.“

„Podpoříme tě v každým případě. Já bych jen chtěl, aby ten pitomec už konečně zmlknul.“ Lincoln zněl naštvaně.

„Jo. To jsme na tom stejně, brácho.“

Rozloučil jsem se, dodělal ještě pár věcí v tělocvičně a pak našel v mobilu novou zprávu.

Máma: Je konec ledna a pořád sněží. Už mám té zimy plné zuby. Chceme si s Mimi pustit film na Hallmarku a popíjet přitom dýňové chai latte. Mohl bys nám je koupit a dovézt?

Ježíši. Co na tom pití mají? Po poslední návštěvě jsem se do tý kavárny zrovna dvakrát nehrnul. Choval jsem se jako naprostej kretén – a teď jsem na tom nehodlal nic měnit.

Crawfordovi udělali mně a Riverovi pěknou sviňárnu a já už s nima nechtěl mít nic společnýho. I když Demi nejspíš ani neví, co se stalo, pořád to byla její rodina.

Po pravdě mě překvapilo, že vypadala, jako by se jí moje hrubý chování dotklo, i když se snažila tvářit jakoby nic. Je fakt, že ani k ní, ani k nikomu jinýmu z tý rodiny jsem se nikdy moc kamarádsky nechoval. Ale zároveň se mi ani dvakrát nechtělo se tam vracet a chovat se znova jako kretén.

Zaúpěl jsem, protože mámu a Mimi jsem prostě nemohl nikdy odmítnout.

Já: Tak jo. Za chvíli vám je hodím. A ten dýňovej čaj, nebo co to je, byste se měly naučit dělat samy. Nemůžu vám pro něj chodit každej den.

Máma: Nechovej se jako malej. Byls tam skoro před týdnem. Nezapomínej, že jsem tě porodila. Takže mám nárok na celoživotní zásobu dýňových chai latte. Přísahám, že ta holka do toho pití něco přidává. Můžeš se jí zeptat, co tam dává za koření? Mohla bych si ho zkusit připravit, kdybych věděla, co v něm je.

Panebože. To jako že s ní mám mluvit? Dost jsem pochyboval o tom, že po mojí poslední návštěvě se se mnou vůbec bude bavit.

Já: A ty nezapomínej, co Crawfordovi udělali mně a Riverovi. Není to pro mě moc příjemný.

Máma: Demi byla v té době malá a s tím, co se stalo, nemá nic společnýho. Já jsem tě vychovala líp, Romeo. Vždyť ani nevíme, jestli Crawfordovi vůbec věděli, co a jak se seběhlo. Ty bys chtěl, aby tě někdo obviňoval z chyb, které udělal tvůj otec? Tak mi dojdi pro dýňové latte a nech těch nesmyslů. A zjisti mi, jaký zázrak do toho ta holka přidává.

Oblíknul jsem si bundu a vyšel ven. Tělocvična už byla prázdná, kromě Raye, kterej vytíral podlahu.

„Už jdeš?“ zeptal se.

„Jo. Uvidíme se zítra.“

„Hej, Romeo,“ zavolal za mnou.

Ohlídnul jsem se na něj. „Jo?“

„Je jenom jeden způsob, jak umlčet kreténa, co tě šikanuje. Víš to, že jo?“

Ušklíbl jsem se, protože jsem věděl předem, co řekne, ale rád jsem s ním hrál tyhle hry. „Ignorovat ho?“

Vyštěknul smíchy, až se to rozlehlo po celý tělocvičně. „Ne. Rozbít mu tu jeho pitomou hubu.“

Zavrtěl jsem hlavou a zvedl ruku. „Budu o tom přemejšlet.“

Vyšel jsem ven a uviděl, že se z nebe lehce snáší vločky. Ještě ani nezačal únor, takže moje máma dobře věděla, že sněžit nějakou chvíli nepřestane. V Magnolia Falls přece prožila celej život. Ale tohle mi dělala každej rok. Stěžovala si, že je sníh, jakmile skončily prázdniny, jako by to takhle nebylo každou zimu už od jejího dětství.

Došel jsem vedle, otevřel dveře a uviděl Demi za pultem. Kavárna byla prázdná, asi za čtvrt hodiny měla zavírat. Demi ke mně zvedla pohled a upřela svý zelený oči do mých. Měla pár pih na nose, hnědý vlasy těsně pod ramena a plný rty. Sečteno a podtrženo, byla zatraceně nádherná.