Obsah

PROLOG

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVA

KAPITOLA TŘI

KAPITOLA ČTYŘI

KAPITOLA PĚT

KAPITOLA ŠEST

KAPITOLA SEDM

KAPITOLA OSM

KAPITOLA DEVĚT

KAPITOLA DESET

KAPITOLA JEDENÁCT

KAPITOLA DVANÁCT

KAPITOLA TŘINÁCT

KAPITOLA ČTRNÁCT

KAPITOLA PATNÁCT

KAPITOLA ŠESTNÁCT

KAPITOLA SEDMNÁCT

KAPITOLA OSMNÁCT

KAPITOLA DEVATENÁCT

KAPITOLA DVACET

KAPITOLA DVACET JEDNA

KAPITOLA DVACET DVA

KAPITOLA DVACET TŘI

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

KAPITOLA DVACET PĚT

KAPITOLA DVACET ŠEST

KAPITOLA DVACET SEDM

KAPITOLA DVACET OSM

KAPITOLA DVACET DEVĚT

KAPITOLA TŘICET

KAPITOLA TŘICET JEDNA

KAPITOLA TŘICET DVA

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

PLAYLIST

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

5

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

319

320

321

322

323

324

325

326

327

328

329

330

331

332

333

334

335

336

337

338

339

340

341

342

343

344

345

346

347

348

349

350

351

352

353

354

355

356

357

358

359

360

361

362

363

364

365

366

367

368

369

370

371

372

373

374

375

377

378

379

380

381

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jaine Diamond

Hříšný jako Brody

Z anglického originálu Dirty Like Brody vydaného nakladatelstvím
DreamWarp Publishing Ltd., v New Yorku roku 2017 přeložila Michaela Martinová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Šimon Jimel
Jazyková redakce Diana Štelová
Korektury Klára Choulíková
Odpovědná redaktorka Sára Gabrielová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10 381. publikaci.
První vydání, Praha 2026
Vytiskly TBB, a. s., Banská Bystrica, BN: 149872/02

Copyright © 2017 Jaine Diamond
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
Translation © Michaela Martinová, 2025
Cover photo © Tverdohlib.com / Depositphotos.com
Illustration © OpenClipart-Vectors / Pixabay.com

ISBN 978-80-271-8418-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-8417-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5502-6 (print)

R.I.P. Chris Cornell.

A také: Prince, David Bowie, Freddie Mercury, Scott Weiland, Layne Staley, Mike Starr, Shannon Hoon, Michael Hutchence, Kurt Cobain.

Kdybyste nedělali hudbu, nebyla bych tím, kým jsem, a ani postavy v této knize by nebyly takové, jaké jsou.

PROLOG

Jessa

Nikdy nezapomenu na okamžik, kdy na mě promluvil poprvé.

Pamatuju si všechno do posledního detailu, včetně hudby z discmanu, který jsem měla zastrčený za pasem džín. Bylo to bráchovo nové album Chrise Cornella a zrovna hrála písnička „Can’t Change Me“. Když se mi ti hajzlíci začali posmívat, zesílila jsem zvuk, ale stejně jsem slyšela, co říkají.

V osmi letech jsem byla ta poslední holka na hřišti, kterou by někdo tipoval na budoucí modelku. Každý den jsem chodila do školy v obnošeném oblečení po bráchovi nebo po Zaneovi, které mi byly obvykle o několik čísel větší. Díky jejich pytlovitému oblečení na mě ostatní děti aspoň pořád dokola nepokřikovaly, jak jsem hubená.

Ale říkaly mi jiné věci.

Když se to stalo, seděla jsem po vyučování sama na hřišti, nahoře na kovové prolézačce, které můj bratr a jeho kamarádi přezdívali „Dóm hromu“, protože si z ní udělali arénu, viseli uvnitř jako opice na tyčích a kopali do sebe hlava nehlava. Ti kluci stáli přímo u prolézačky, takže jsem ani nemohla utéct. Byli to páťáci, o dost starší než já, a i když by brácha, který tenkrát chodil do sedmičky, určitě zasáhl, nebyl tam.

„Jak to, že máš celý džíny od hoven?“ zeptal se mě ten, který vypadal jako pěkný tupec, opíral se o prolézačku a tvářil se znuděně. „Copak tvoje máma nepere?“

„Máš v těch vytahaných plínách nasráno, ty blbko?“ přidal se druhý, ještě tupější, a oba se ušklíbli.

„Ta má nasráno i v hlavě, proto má hnědý oči.“

„Copak, ty mimino, snad by ses nám tady nerozbrečela?“

Ne, nehodlala jsem brečet. Můj bratr měl spoustu kamarádů, a i když se ke mně nikdy nechovali tak krutě, dvanáctiletí puberťáci uměli být neúprosní. Uměla jsem to ustát. Plakat jsem mohla později doma, kde mě nikdo neuvidí.

Navíc se blížil ten nový kluk a před ním jsem rozhodně nechtěla vypadat jako nějaký ufňukánek.

Chodil do sedmé třídy, ale říkalo se, že mu je třináct, nebo dokonce čtrnáct a že jednou nebo dvakrát propadl. A vážně vypadal hustě. Nosil bundu z opravdové kůže, černou se stříbrnými zipy, jakou nosí rockové hvězdy. Kouřil před školou, postával sám na okraji školního pozemku a v ředitelně trávil víc času než sám ředitel. Nevěděla jsem, kvůli čemu se dostal do potíží, ale ať už to bylo cokoli, stávalo se to často.

Ostatní děti ve třídě si myslely, že z něj jde strach. Mně připadal jen smutný.

Od té doby, co mi umřel táta, jsem poznala smutek na první dobrou.

Když ho ti kluci viděli přicházet, najednou znervózněli. Myslela jsem, že utečou, ale on tím svým dlouhým, ležérním krokem ukrajoval vzdálenost mezi námi tak rychle, že se ani nestačili pohnout z místa.

„Jestli se tak zajímáte o hovna, pojďte se mnou, pár vám jich ukážu.“ Stál tam s rukama v kapsách, naprosto uvolněný, zatímco ti dva pitomci začali blednout.

Vyndala jsem si z uší sluchátka.

„Ne, já nechci –“

„Ale jasně, že jo, jedno je hned tady.“ Špičkou tenisky rýpal do země. Tráva byla ještě vlhká od odpoledního deště a pod nohou mu čvachtalo bláto.

Kluci se rozklepali a s fňukáním blábolili omluvy a výmluvy. Následovalo krátké, téměř němé vyjednávání, na jehož konci před ním už klečeli na kolenou.

Ani se nehnul, ruce stále v kapsách.

„Jen trošku ochutnejte a řekněte mi, jestli je čerstvý,“ přikázal jim tónem, který nepřipouštěl žádné námitky, a znovu zabořil nohu do bláta.

Když pak vzhlédl, hnědé vlasy mu spadly do oka a on na mě mrkl.

S neskrývaným úžasem osmiletého děcka jsem ze svého místa na vrcholu Dómu hromu pozorovala, jak se ti dva celí roztřesení sklánějí.

Chtěl je donutit, aby sežrali hovno!

Kvůli mně!

Byla jsem si na devadesát devět procent jistá, že je to jen mokré bláto, ale ti pitomci byli dostatečně vyděšení, aby tomu věřili. A vážně to snědli.

Pak jim poručil, aby se mi omluvili, což také se sklopeným pohledem udělali. Celí se třásli a prskali kolem sebe bahno. Jeden z nich brečel a popotahoval přes slzy a nudle, které se mu řinuly z očí a nosu. Když na ně houkl, ať vypadnou, s brekem se rozběhli a zakopávali přitom o vlastní nohy.

Dívala jsem se, jak mému zachránci vlají neupravené vlasy ve větru. Pod koženou bundou měl tričko Foo Fighters a džíny roztrhané stejně jako já. „Už můžeš jít domů, hele,“ řekl mi, jako bych snad měla delší vedení.

Jen jsem tam seděla a odlupovala si z džín zaschlé bláto.

„Nečekají na tebe náhodou rodiče?“

Mlčela jsem. Věděla jsem, že na takové otázky je lepší neodpovídat.

Když se ostatní děti dozvěděly, co se tátovi stalo, buď se mi posmívaly, nebo mě litovaly, což bylo ještě horší. A Jesse mě nabádal, ať nikomu neříkám, že je máma zase nemocná. Kdyby prý zjistili, jak zle na tom je, mohli by nás od ní vzít.

Tak jsem jen špitla: „Čekám tady na bráchu.“

Rozhlédl se po prázdném hřišti. „Kdo je tvůj brácha? A proč tady není, aby nakopal ty mrňavý grázly do zadku?“

„Jesse,“ odpověděla jsem. „Můj brácha se jmenuje Jesse. A teď jsou se Zanem po škole.“

Přistoupil o krok blíž a snažil se udržet balanc na okraji pískoviště. „Jo? Jak to?“

„Hmmm… pohádali se s paní Nielsenovou, protože mě hubovala, že nesmím chodit do školy ve špinavém oblečení. Dělají to často,“ zamumlala jsem a v duchu jsem si říkala, že bych mu to možná neměla vykládat, jenže on vypadal, že ho celá ta záležitost docela zaujala.

Podíval se na moje džíny – zablátila jsem si je, když jsem před vyučováním seděla v příkopu a poslouchala hudbu. Mohla jsem předstírat, že mě to nebolí, kdyby poznamenal něco ošklivého, ale stejně jsem to nechtěla slyšet.

Proč prostě neodešel?

„No, teď už můžeš slézt. Ti malí hajzlíci už se nevrátí.“

Zatahala jsem za okraj díry na džínách, z níž mi vykukovalo koleno.

Opřel se lokty o prolézačku. „Co tam nahoře děláš?“

„Hraju na Dóm hromu.“

Věděla jsem, jak hloupě to zní, když tam nikdo jiný není. Nešlo o to, že bych snad neměla žádné kamarády, se kterými bych si mohla hrát, když tu zrovna nebyl můj bratr, ale všichni měli rodiče, kteří si je po vyučování vyzvedli a odvezli domů. Každopádně jsem si myslela, že by to na toho kluka mohlo udělat dojem. Dóm hromu nám učitelé zakázali, takže jsme ho hráli jen po škole.

Vkročil do pískoviště. „Jak se to hraje?“

„Pozor, to je tekutý písek!“ vypískla jsem. „Tam nesmíš!“

„Sakra.“ Vyskočil na prolézačku. „Málem jsem přišel o botu.“ Podíval se na mě a vlasy mu znovu spadly do očí. Modré – jeho oči byly temně modré. Vylezl na vrchol Dómu a posadil se naproti mně.

Možná si ze mě nedělal legraci, jen neznal pravidla té hry.

„To je v pohodě,“ ujistila jsem ho. „Tady nahoře se mnou jsi v bezpečí. Já jsem princezna.“

Byla to pravda. Můj bratr a jeho kamarádi mě vždycky nechávali dělat princeznu, abych jim nepřekážela při hře, a občas mě nechali rozhodnout o vítězi v případě remízy. Ale usoudila jsem, že budu znít důležitěji, když tyhle podrobnosti vynechám.

Vytáhl cigaretu, zapálil si ji lesklým otevíracím zapalovačem, promáčknutým a celým poškrábaným, a začal kouřit. I ruce měl poškrábané, klouby rozpraskané a pokryté strupy. Nehty měl příliš krátké, okousané až do nehtového lůžka, kůžičku roztřepenou a zkrvavenou. Vypadaly hrozně. Ale jeho tvář…

Byl tak krásný.

„Co se ti stalo s rukama?“

Neodpověděl. Jen kouřil cigaretu, rozhlížel se po školním pozemku, pažemi si objímal kolena a sledoval, jak v dálce u silnice před školou rodiče vyzvedávají své děti.

„Princezna říkáš?“

„Princezna.“

„A kde máš teda prince?“

„Žádnýho nepotřebuju.“

Podíval se na mě. „A kdo tě zachrání, když spadneš do toho písku?“

„Já sama.“

„A co když se ti to nepovede?“

„Tak mě můžeš zachránit ty, když budeš chtít,“ svolila jsem. „Ale taky bys tam mohl uvíznout.“

Chvíli se na mě mlčky díval. Pak pomalu roztáhl rty v úsměvu a bylo to, jako když zpoza mraků vysvitne slunce.

„Tak to tam asi uvízneme společně.“ Několikrát potáhl z cigarety a zamžoural na mě přes kouř. „Máš nějaký jméno, princezno?“

„Jessa Mayesová.“

„Jessa Mayesová,“ zopakoval. „Už nikdy nedovol těm malým zmetkům, aby s tebou takhle mluvili, jasný? Až si to příště zkusí, pohroz jim pěstí, takhle.“ Zatnul pěst, až to vypadalo, že mu ty sedřené klouby prasknou. „A dáš jim jednu do nosu, pořádnou ránu. Když je praštíš dost silně, půjdou k zemi a ty utečeš. Stačí to udělat jednou a už tě nebudou otravovat.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Neměla bych mlátit lidi. Můj brácha říká, že slova mi nemůžou ublížit a –“

„Jo?“ Odklepl popel z cigarety a odplivl si na písek pod sebou. „No, tvůj brácha je baba, co ví o životě houby.“

Civěla jsem na něj s otevřenou pusou.

O Jessem takhle nikdo nemluvil. Ostatní děti ho měly za boha, protože uměl hrát na kytaru.

„Nedokážu donutit páťáka, aby jedl hovna,“ odtušila jsem s očima upřenýma do písku. Cítila jsem, jak mi hoří tváře. „Ty možná jo, ale já ne.“

Když jsem znovu vzhlédla, sundával si něco z bundy a pak mi to podal. „Na, vem si to,“ vybídl mě.

Vzala jsem si tu věc z jeho natažené dlaně a prohlédla si ji. Byl to malý stříbrný odznak ve tvaru motorky. Na transparentu omotaném kolem pneumatik bylo napsáno Sinners MC. Na motorce seděla žena, ale nejela na ní. Seděla obráceně, opřená dozadu, záda prohnutá, prsa vystrčená.

Bylo mi osm.

Netušila jsem, co znamená Sinners MC, a tak mě ani nenapadlo přemýšlet, proč má odznak, který patří nelegálnímu motorkářskému klubu.

„Když to budeš nosit,“ řekl a podíval se mi přes rameno, „nikdo si na tebe nedovolí.“ Přimhouřil oči a s pohledem upřeným ke škole potáhl z cigarety.

„Zase kouříte na půdě školy, pane Masone?“

Otočila jsem se a zjistila, že se k nám blíží učitel s jedním z těch hovnožroutů v závěsu. Kluk byl celý rudý a díval se všude jinde, jen ne na nás. „Co na to asi řeknou vaši rodiče?“

„Nemůžu se dočkat, až to zjistím,“ zamumlal. Když odhodil cigaretu na zem, jeho modré oči se setkaly s mýma. Pak se na mě znovu usmál a já mu úsměv oplatila.

Odrazil se, přeskočil tekutý písek a přistál v trávě.

„Uvidíme se, princezno.“

Zastrčil si ruce do kapes džín a já jsem sledovala, jak odchází. Ale nebyla to pravda, neviděli jsme se. Po tom dni už se do školy nevrátil.

Celé dva roky.

Ti kluci už mě ale nikdy neotravovali. Nikdo mě neotravoval. A já jsem s jistotou věděla, že za to nevděčím nějakému odznaku. Vděčila jsem za to jemu.

To on donutil dva páťáky sníst hovno, protože na mě byli zlí, a nikdo si jejich zážitek nechtěl zopakovat.

Když se mě příští rok nová spolužačka zeptala, odkud mám ten motorkářský odznak, nevěřila mi, když jsem jí řekla, od koho jsem ho dostala. Jako bych si celý ten příběh o drsňákovi v kožené bundě, který mě zachránil před pár hajzlíky a pak záhadně zmizel ze školy a už se nikdy nevrátil, vymyslela, jen abych na ni udělala dojem.

Ale já jsem věděla, že byl skutečný.

Měla jsem jeho odznak a jeho fotku. Na třídní fotografii ze sedmé třídy ve školní ročence stál hned vedle mého bratra a zíral přímo do objektivu fotoaparátu, jako by byl připravený rozdat si to s celým světem… a donutit ho žrát hovna.

Jmenoval se Brody Mason.

A byl láskou mého života.

Kéž bych na to přišla mnohem dřív.

KAPITOLA JEDNA

Jessa

Nestíhala jsem, což znamenalo, že dorazím pozdě na svatbu vlastního bratra.

A protože jsem nestíhala, vesmír se očividně spikl, že mě zdrží ještě víc. Všechny tři lety měly zpoždění. Za poslední mohla letecká společnost, za prostřední počasí, ale za ten první… no, to byla čistě moje chyba a tím se spustil dominový efekt.

Když jsem o třináct hodin později konečně přistála ve Vancouveru, mým zavazadlům trvalo nezvykle dlouho, než se dostala dolů z pásu, a než jsem posbírala svoje věci, naložila je na vozík a zamířila k východu, měla jsem za sebou už více než čtyřiadvacetihodinovou cestu. Víc než dost času na to, abych přemýšlela, jak moc bude brácha naštvaný.

Byla jsem unavená, v kožených botách se mi potily nohy a v bundě z umělé kožešiny mi bylo nepříjemně horko. K bundě a kozačkám jsem si přes tílko oblékla tenké tričko a pletené legíny, protože jsem nevěděla, co mám v tomhle počasí očekávat. Ve Vancouveru letos panovala nezvykle mrazivá zima, ale sníh a led už zmizely a nahradilo je slabé mrholení. Když jsem prošla posuvnými dveřmi, přivítal mě chladný a svěží, ale ne studený vzduch. A všechno mi připadalo důvěrně známé.

Mnohem známější, než jsem čekala.

Nadechla jsem se a zvedla tvář k obloze zbrázděné mraky. V dálce jsem zahlédla vrcholky zasněžených hor a najednou mě přemohl pocit radosti.

Kromě toho, že jsem tu vlastně nechtěla být, že jsem si nesla břemeno v podobě svíravého pocitu strachu – takového, který přichází s vědomím, že se brzy setkáte tváří v tvář s věcmi, jimž jste se nikdy nenaučili čelit –, bylo hezké přijet domů.

Domů.

Usmála jsem se, když mi na tvář dopadly první kapky deště.

A pak jsem ho uviděla.

Jeho.

Několik metrů vlevo ode mě stála fronta na taxíky, do které jsem původně chtěla zařadit. Plánovala jsem dostat se na trajekt, kde se setkám se svojí starou kamarádkou Roni, mým doprovodem na svatbu. Myslela jsem, že se cestou na ostrov Vancouver podělíme o všechny novinky a já se psychicky připravím na zřejmě nejtěžší víkend svého života. Během čtyřapůlhodinové jízdy po klikatých silnicích ostrova si v duchu proberu různá konverzační témata, která jsem si předem nachystala, abych to nějak přežila – nepodstatné, neosobní věci jako nejnovější drby o celebritách, módní trendy z první ruky a v nouzi nejvyšší i počasí. Kanaďané si rádi povídají o počasí, je to skoro jejich národní sport. A samozřejmě přihodím pár společensky přijatelných vtípků.

S mojí starou partou nebyla o zábavu nikdy nouze.

Na konci cesty na nás už bude čekat soukromá loď, na níž si Roni možná zaflirtuje s kapitánem, který nám dovolí dát si před vyplutím na moře pár rychlých drinků v nějakém baru. Během plavby do velmi luxusního a velmi odlehlého letoviska na pobřeží, kde se svatba měla konat, si zopakuju malou povzbuzující řeč, kterou jsem si nacvičila, abych ustála setkání tváří v tvář s mužem, jemuž jsem se posledních šest a půl roku tak pečlivě vyhýbala.

V podstatě celý svůj dospělý život.

Cestou se Roni postará o zábavu a rozptýlení a odlehčí situaci svým humorem, tak jak to uměla vždycky. A až ho spatřím, ona bude stát po mém boku, přitahovat pozornost na sebe a působit jako krásná, i když trochu hlučná clona. A všechno bude v pořádku, že? Protože přece nebylo možné, aby setkání s ním dopadlo tak katastrofálně, jak jsem si malovala.

Hmmm.

Takový byl plán.

Místo toho jsem mu musela čelit sama. Udělala jsem pouhé dva kroky do svého rodného města, zmožená a unavená po dlouhé cestě a změně časového pásma. Nedala jsem si ani jeden drink a moje krátká povzbuzující řeč? Ta se mi naprosto vykouřila z hlavy.

Protože na obrubníku jen pár kroků napravo ode mě stál on, vlasy mu zmáčel déšť a upřeně na mě zíral… A moje pracně vybudované sebeovládání se v tu ránu zhroutilo jako domeček z karet.

„Brody,“ vydechla jsem.

A pak jsem víceméně upadla do šoku. Stál přímo přede mnou, v džínách a černé kožené bundě, tmavé obočí měl svraštěné, jak mě upřeně pozoroval, a z jemných hnědých vlasů a plných rtů mu stékaly kapky deště. Mraky valící se po obloze vrhaly stíny do jeho očí a on vypadal přesně tak jako kdysi, jen… líp.

„Máš zpoždění,“ oznámil mi bezvýrazným hlasem. Udělal několik kroků směrem ke mně, pak se zastavil a pohledem sklouzl na moje prsa. „To je moje tričko?“

Podívala jsem se na sebe.

Bylo to staré tričko z turné Led Zeppelin s nápisem United States of America 1977 a obrázkem rockerského anděla, nahého chlapíka s roztaženými křídly. Nebyl to ten typ trička, za které byste v nějakém hipsterském butiku zaplatili majlant, protože vypadalo staře a vybledle. Tohle bylo staré. Už předtím na mně plandalo, ale častým nošením se vytahalo natolik, že jsem si ho musela uvázat na boku, aby mi sedělo. Výstřih mi padal z ramene a sem tam ho zdobila díra.

A ano, bylo jeho.

Jednoho lehce chaotického rána, když mi bylo osmnáct, jsem ho sebrala z podlahy v jeho ložnici a už jsem mu ho nikdy nevrátila. Nikdy si o něj neřekl. A i kdyby ho později chtěl zpátky, stejně bych mu ho nedala.

Byl to kousek jeho. Jediný, který mi zůstal.

„Ne,“ zalhala jsem a zapnula si bundu. Když se kolem mě protáhl, aby z vozíku zvedl moje tašky, v břiše se mi rozlétlo hejno motýlů.

„Měl jsem úplně to samý. Zmizelo někdy v době, kdy jsi zmizela ty.“

Jeho modré oči se setkaly s mýma a v tu chvíli jako by mnou projel záchvěv elektrického proudu. Zatrnulo mi v podbřišku.

Do háje.

Pořád jsem to cítila.

Ten pocit, který už měl být dávno mrtvý. Po těch letech, po tolika kilometrech mezi námi, po tom tichu… Kolik času jsem promarnila, když jsem se ho snažila umlčet, zapřít, potlačit. Hluboko ve mně pulzovalo horké napětí, pálilo mě v plicích, stoupalo hrdlem a pak se rozšířilo do celého těla. Každý nerv, každé vlákno protestovalo proti každé vteřině, kterou jsme strávili daleko od sebe.

Nic se nezměnilo, jen to bylo… horší.

Silnější než dřív.

Ta šílená, neodolatelná přitažlivost, kterou jsem k němu tehdy cítila, jen zesílila.

Oči mu potemněly, jak se mu rozšířily zorničky, a já věděla, že to cítí taky. Pak jeho pohled klesl k mým rtům. Nadechl se a nosní dírky se mu rozšířily. Zatnul čelist.

Pak se otočil a zamířil pryč. S mými zavazadly.

Panebože.

Stála jsem tam a dívala se, jak odchází, a čím víc se vzdaloval, tím víc se mi nedostávalo vzduchu, až jsem se najednou vůbec nedokázala nadechnout.

Na pár vteřin jsem zpanikařila a pak jsem roztřeseně natáhla vzduch do plic.

A vydala jsem se za ním.

Dohonila jsem ho, až když zastavil, aby moje věci hodil do kufru černého escaladu s blikajícími výstražnými světly zaparkovaného u obrubníku. Rozpačitě jsem tam stála a čekala, až se otočí, a každá část mého těla pulzovala silou tlukotu mého srdce: plíce, jak jsem ztěžka oddychovala, mozek, jak jsem se snažila myslet, dokonce i můj klitoris.

Kolena se mi třásla.

Ještě nikdy se mi z žádného muže neroztřásla kolena.

Tedy z žádného jiného muže.

Na jiné muže moje tělo nikdy nereagovalo tímhle způsobem.

Uvědomovala jsem si, že jedna část mého já kdesi hluboko ve mně – možná větší, než jsem si chtěla připustit – stále zůstává tou hubenou, nemotornou, osamělou holkou, kterou kluci na hřišti s oblibou šikanovali. Ale díky tomu, že jsem se posledních deset let živila jako modelka, jsem si vypěstovala hroší kůži. Hodně tlustou. Také jsem se naučila, že bez ohledu na to, jak se cítím uvnitř, mě ostatní nevidí jako tu hubenou nemotornou holku, že mě muži obecně považují za krásnou. Mnohem krásnější, než jak jsem si kdy připadala. Pořád jsem měla problém ztotožnit se s fotkami modelky ve značkovém spodním prádle, s dlouhými hnědými vlasy prosvětlenými karamelovými a medovými melíry, s dokonale tvarovaným obočím, lícními kostmi a bradou, které jako by časem dorostly a vyvážily tak můj nos, jenž jsem vždycky považovala za svůj nedostatek. Spolu s plnými rty a dlouhými končetinami vytvářely obraz na hony vzdálený té dívce uvnitř mě. Přesto jsem se naučila, jak se sebevědomě nosit, jak soutěžit, vystupovat, vyhrávat, a dokonce i prohrávat s grácií. Naučila jsem se zachovat klid i pod drobnohledem lidí z branže a naštěstí i to, jak se vypořádat s odmítnutím. Protože ve světě, v němž jsem se pohybovala, se ani těm nejhezčím holkám odmítnutí nevyhýbalo.

Jedna věc mi však zjevně pořád dělala potíže – dívat se Brodymu Masonovi do těch jeho hlubokých modrých očí a neztratit při tom hlavu.

Naštěstí pro mě jen zabouchl dveře kufru a sotva mi věnoval pohled. „Nastup si,“ pobídl mě a zmizel na straně řidiče.

Než jsem přešla ke dveřím spolujezdce, už seděl uvnitř. Chvíli jsem tam stála v hustém mrholení a stále ještě v šoku jsem se snažila zvládnout všechny emoce, které vyvolala jeho náhlá přítomnost.

Jak jsem na něj mohla pořád takhle reagovat? Po takové době?

Jako by od našeho posledního setkání neuplynul ani den.

Horší bylo, že jsem přesně věděla, kolik času uběhlo, a moje tělo mě nenechalo na pochybách, že těch šest a půl roku bez něj je potřeba dohnat. Co nejdřív, naostro a několikrát za sebou.

Zhluboka jsem se nadechla, sáhla po klice a otevřela dveře.

„Děkuju za odvoz,“ vysoukala jsem ze sebe.

Neusmál se. Jen si prohrábl vlhké vlasy a upřel na mě ty svoje pronikavé modré oči. Začala jsem vnímat, jak moc se změnil od chvíle, kdy jsem ho viděla naposledy. Byl starší, ale jeho oči zůstaly stejné. Čas k němu byl milosrdný. Možná až moc.

Šest a půl roku.

Najednou mě to zasáhlo jako kopanec do břicha.

Nikdy jsem si úplně nepřipustila, jak moc to bolí – to, že mi chybí, že jsem si přála, aby to mezi námi dopadlo jinak. Kdybych to udělala, nejspíš bych se schoulila do klubíčka a na místě umřela. Jak bych s takovou bolestí mohla žít?

Když jsem ho teď spatřila přímo před sebou, všechny moje pečlivě budované zdi, hradby, které jsem si za ta léta vystavěla proti svým skutečným citům, proti němu, se rozpadly na prach a všechno vyplulo na povrch. Každý okamžik, který jsme spolu strávili. Každý nádech, který jsem na tomhle světě udělala od chvíle, kdy mi do života vstoupil Brody Mason.

A pohled v jeho hlubokých modrých očích mi prozradil, že si to taky pamatuje.

Všechno.

„Nastup si,“ zopakoval a nastartoval.

Poslechla jsem.

Když jsme se zařadili do provozu, mlčel a já jsem si lámala hlavu, čím to ticho zaplnit. Nastal čas, abych mu prozradila pravdu. Ideální příležitost vysvětlit mu, proč jsem před lety odešla.

Mohla jsem mu všechno říct. Prostě přiznat barvu, jak jsem si už tolikrát slibovala, že to udělám. Že bych to měla udělat. Třeba právě teď, když jsem přijela do města na bratrovu svatbu.

Místo toho jsem jen zírala na jeho pohledný profil a bála se promluvit. Putovala jsem pohledem po jeho dokonale klenutém obočí, vysokých lícních kostech a silné linii nosu. Po hladce oholené hranaté čelisti, na které už začínalo rašit strniště, stylově rozcuchaných hnědých vlasech a obnošené kožené bundě.

Neviděla jsem ho celé roky. Až do chvíle, kdy mi bratrova snoubenka s těmi nejlepšími úmysly začala posílat fotky sebe a Jesse a na některých se objevil i Brody. Měla jsem ty fotky smazat, ale neudělala jsem to. Místo toho jsem si je prohlížela pořád dokola. A teď byl tady.

Přímo vedle mě.

Sledovala jsem, jak se mu při polykání pohybuje hrdlo. Všimla jsem si, jak mu klouby prstů na volantu zbělely, zatímco stěrače zběsile bušily v rytmu deště.

Zadívala jsem se na známé tetování na hřbetu jeho pravé ruky, změť propletených šlahounů, které se mu vinuly kolem palce a zápěstí a vedly k malé černé růži v dlani. Tak důvěrně známé, jako bychom se nikdy nerozešli. Kolikrát už jsem vzor těch šlahounů sledovala pohledem?

Minimálně tisíckrát.

To tetování bylo jen jednou z mnoha věcí na Brodym – mnoha drobností, jež ho dělaly tím, kým byl –, na které jsem se celé ty roky snažila zapomenout. Ale věděla jsem, že jsem nezapomněla. Měla jsem je stále v živé paměti. A přestože jsem se na tenhle okamžik připravovala, vůbec jsem na něj připravená nebyla.

Ani trochu.

Dalo se snad na něco takového připravit?

Možná jsem si jen nalhávala, že to někdy zvládnu. Postavit se mu, podívat se do těch jeho modrých očí a říct mu pravdu.

Možná prostě vždycky budu hrát nefér a nedokážu s tím nic udělat.

Podívala jsem se z okénka. „Prší,“ poznamenala jsem. Opravdu duchaplné. Ale protože jsem byla zbabělec až na půdu, držela jsem se toho.

„Sedm let,“ prohlásil místo odpovědi. Podívala jsem se na něj, ale on dál upíral pohled na silnici. „Sedm zasraných let. Kolikrát jsem se tě za tu dobu snažil kontaktovat, ale tys mě prostě vytěsnila. A tohle je všechno, co teď řekneš? Že prší? Je leden, kurva, a tohle je Vancouver, takže jo, prší. Narodila ses tady, tak bys to snad mohla vědět. Co víc k tomu mám do prdele dodat?“

Oukej…

Tolik k mé teorii o tom, jak Kanaďané milují diskuze o počasí.

Z množství sprostých slov v tom jeho krátkém výlevu jsem usoudila, že je pěkně naštvaný. Na mě.

Ne že bych nepočítala s tím, že se bude zlobit. Kromě jiného.

Ale skutečnost, že byl naštvaný, očividně dokazovala, že mu na mně pořád záleží, nebo ne?

„Šest a půl,“ zamumlala jsem.

„Cože?“

„Je to šest a půl roku, co jsem se neviděli,“ zopakovala jsem tichým hlasem.

Neodpověděl.

Chová se tak jenom proto, že mu na tobě pořád záleží, opakovala jsem si v duchu. A nejspíš nebude jediný, kdo ti tenhle víkend pěkně osladí, tak si začni zvykat.

Ale jak jsem si na to mohla zvyknout, když jsem s dospělým naštvaným Brodym neměla žádné zkušenosti? Sotva jsem si dokázala poradit s Brodym, kterého jsem znala. Mladého, nespoutaného, až nebezpečně krásného a rozzlobeného na celý svět.

Na celý svět kromě mě.

Zabočili jsme doprava a pokračovali zpátky na letiště, zatímco jsem se snažila zorientovat. Od chvíle, kdy jsem tu byla naposledy, už sice uběhla pěkná řádka let, ale tudy rozhodně nevedla cesta k trajektovému terminálu.

„Kam to jedeme?“

„Na svatbu tvého bratra.“

„Ale… mám se sejít s Roni u trajektu.“

Pohled, který na mě vrhl, se nedal popsat jinak než jako vražedný. Vlastně to bylo poprvé od chvíle, kdy jsem nastoupila do auta, co se na mě podíval. „A to ti mám věřit, že dneska dorazíš na večeři nebo zítra na svatbu? Když už teď chybíš na zkoušce?“

Aha.

Panebože.

Tak o to tady šlo?

Nevyzvedl mě na letišti, protože mě chtěl vidět.

Studovala jsem jeho naštvaný profil a najednou mi bylo všechno jasné.

Ne, nechtěl mě vidět.

Čekal tady na mě jenom proto, že ho můj bratr, ta velká rocková hvězda, požádal, aby sem v dešti zajel a vyřídil to se mnou. Brody byl jeden z jeho nejlepších přátel, tak proč ne? A co hůř, taky dělal manažera bráchově veleúspěšné rockové kapele Dirty, takže šlo nejspíš o nějakou obchodní dohodu. Jako by si Jesse do smlouvy potají připsal klauzuli, že ty nejotravnější věci v jeho životě má řešit právě Brody, a to včetně toho, že doprovodí jeho mladší sestru na svatbu, aby náhodou nezdrhla.

To se mému drahému bratříčkovi podobalo.

Tedy pokud vůbec nějakou smlouvu měli. Brody a kapela za dlouhá léta spolupráce nikdy neměli nic podepsaného. Jako kamarádi si věřili, že co řeknou, to platí. Šlo jen o ústní dohodu.

Vyřiď to s Jessou a máš to u mě.

„To, jestli půjdu bráchovi na svatbu, nebo ne, se tě vůbec netýká,“ opáčila jsem. A taky že netýkalo. Nebyl to můj manažer, ačkoli tenkrát, když jsem ještě skládala s kapelou, jím být chtěl. Ale o tohle tu teď nešlo. Neměl mi co poroučet o nic víc než můj bratr.

Jo, tak jim to zkus vysvětlit.

No nic. Celé to bylo naprosto směšné. Vlastně urážlivé, jako bych snad potřebovala někoho, kdo na mě dohlídne. Chovali se ke mně, jako bych byla nějaká zatracená puberťačka.

Jasně, před šesti a půl lety jsem to pěkně zvorala a od té doby znova a znova, ale dneska je přece nový den, ne?

„Co se týká Jesseho, týká se i mě,“ procedil Brody skrz zaťaté zuby, „tak si to laskavě zapiš za uši. Jestli se vykašleš na jeho svatbu nebo na jakoukoli jinou romantickou kravinu, kterou Katie na příštích osmačtyřicet hodin naplánovala, neprojde ti to.“

Prudce jsme zabočili na malé parkoviště před Létajícím bobrem, malou restaurací a barem na vodě, kde kotvily plovákové letouny, a mě se začala zmocňovat panika. Celá tahle věc se mi nějak začínala vymykat z rukou, protože to vypadalo, že budu několik následujících hodin uvězněná ve velmi malém letadle s velmi naštvaným Brodym, který tu ani nechtěl být.

„Řekla jsem Jessemu, že přijedu na ostrov trajektem. Chtěl pro mě poslat auto –“

„Jo, jenže máš zpoždění.“ Zaparkoval u obrubníku, vypnul motor a odepnul si bezpečnostní pás.

„Měla jsem focení, Brody, dostali jsme se do skluzu. Nemohla jsem se na to vykašlat uprostřed –“

„Nevyslovuj moje jméno.“

Zamrkala jsem na něj.

Cože?

„Klidně si říkej a dělej, co chceš,“ pokračoval, „ale už nikdy nevypouštěj z pusy moje jméno.“ Když jsem na něj jen vyjeveně civěla, otočil se ke mně, naklonil se tak blízko, že jsem viděla stříbřitě šedé skvrnky kolem jeho zorniček, a tichým hlasem dodal: „Chtěla jsi to, tak tady to máš. Přesně o to sis posledních šest a půl roku říkala tím svým zatraceným mlčením. Pro tebe jsem mrtvej.“

Zůstala jsem na něj beze slova zírat. Na vrásky potlačovaného vzteku v jeho pohledné tváři, na chlad v tmavě modrých očích.

„Z-zlobíš se na mě,“ vykoktala jsem.

Posměšně zavrčel. „Nemůžeme se z cizích lidí stát nejlepšími přáteli, princezno. Takhle to fakt nefunguje.“

Princezno.

Tak mi říkal, když jsme byli děti. Tenkrát to však neznělo tak opovržlivě.

Podívala jsem se z okýnka a trochu jsem popotáhla. To kvůli tomu dešti, ne kvůli jeho slovům. Ta přece nemohla za to, že mě pálily oči a svíral se mi žaludek.

Kdy se z Brodyho stal takový kretén?

No, asi někdy v době, kdy jsem „zmizela“.

Věděla jsem to. Věděla jsem, že je to moje chyba. Že jsem se k němu zachovala špatně.

Ne, ne špatně. Špatné bylo zapomenout dát spropitné milému číšníkovi nebo nacpat se někomu v hustém provozu přímo před kapotu.

Já se ale k Brodymu zachovala hrozně. Příšerně.

Nadechla jsem se, znovu se na něj podívala a sledovala, jak si strká klíče do kapsy a naprosto mě ignoruje.

„Nejsme cizí,“ poznamenala jsem tiše. „Nikdy jsme nebyli.“

Střelil po mně pohledem. „Neznám tě,“ odvětil a mě píchlo u srdce.

„Jestli mě neznáš teď,“ řekla jsem a snažila se, aby se mi nechvěl hlas, „neznal jsi mě nikdy.“

„Máš pravdu. Neznal.“ Začal otevírat dveře.

Natáhla jsem ruku, abych ho zastavila, chytila jsem ho za rukáv kožené bundy a on ztuhl, jako by ho uštknul had. Ty ledově chladné oči se upřeně zahleděly do mých.

Pustila jsem ho a opřela se zpátky do sedadla. „Nemusíš si dělat násilí. Můžu si vzít taxík a nechat se odvézt k trajektu.“

Zabouchl dveře, polohlasně zaklel a v čelisti mu zacukalo vzteky.

„Řeknu ti, co vím,“ prohlásil, otočil se ke mně a loktem se opřel o volant, takže jeho široká ramena jako by zabírala celý prostor kabiny. „Vím naprosto přesně, jak rychle a jak daleko dokážeš utéct, a taky sakra moc dobře vím, co to udělá s lidmi, který necháš za sebou. A nehodlám trávit celý víkend tím, že budu uklízet tu spoušť, která po tobě zůstane, až Jessemu zničíš svatbu. Klidně si mě za to nenáviď, ale jestli si myslíš, že se dostaneš na ten trajekt, tak jsi úplně vedle. Bude to po mým a tím to hasne.“

A sakra.

Nejenže se z Brodyho stal mnohem větší kretén, než jsem si pamatovala, ale když byl naštvaný, šel z něj docela strach. Byl chladnější než dřív, tvrdší a taky větší. Mnohem svalnatější, což jsem poznala, i když měl na sobě koženou bundu.

„Ledaže bys chtěla, abych tě rovnou posadil zpátky na letadlo a vypakoval odsud ještě dneska,“ pokračoval a natlačil se do mého prostoru jako naštvaná hora svalů. „Pak můžeme předstírat, žes ani nikdy nepřiletěla. Protože jestli někdo zjistí, že ses ukázala ve městě a pak práskla do bot, zlato, nebudu to já, kdo řekne Jessemu, aby se stáhl a dal ti prostor. Slyšíš mě? Už mě do hajzlu nebaví tě krýt a omlouvat a čekat, až dostaneš rozum. Tvůj bratr tě miluje a to nejmenší, co můžeš udělat, je ukázat se na jeho zasraný svatbě.“

Odvrátila jsem pohled od výčitek v těch chladných modrých očích a radši jsem se zaměřila na svaly, které mu cukaly v čelisti, a žíly, které mu naběhly na krku. Uvědomila jsem si, že jsem se spletla. Nezlobil se.

On přímo zuřil.

A ne, rozhodně se to nevyvíjelo tak špatně, jak jsem se obávala. Bylo to mnohem, mnohem horší.

Cítila jsem, jak mě pálí v hrdle a štípe v očích, ale zhluboka, roztřeseně jsem se nadechla a snažila se přinutit ke klidu. Nechtěla jsem se sesypat. Ne před ním. Ale připadala jsem si jako puberťačka.

Možná proto, že když jsem se naposledy ocitla Brodymu takhle blízko, vážně jsem jí byla.

Jeho ruka mi sjela na bok a já uslyšela cvaknutí, jak uvolnil můj bezpečnostní pás, a ucítila jsem, jak mi po těle sklouzly popruhy. Pak se Brody naklonil přese mě a nosem téměř narazil do mého, když zatáhl za západku na dveřích a otevřel je.

„Vystup si,“ pobídl mě.

Zůstala jsem nehnutě sedět, jen jsem si kousala ret.

Ani jsem si neuvědomila, že to dělám, dokud se jeho pohled nezastavil na mých ústech a nevrátil se zpátky k mým očím. Ty jeho potemněly a na minutu se mezi námi rozprostřelo dlouhé, bolestivé ticho.

U jiného chlapa bych si možná myslela, že ho to vzrušilo.

Ale z jeho výrazu jsem četla spíš znechucení.

Déšť bubnoval na střechu auta a uvěznil nás uvnitř. Připadala jsem si jako tenkrát, když mi bylo osmnáct a jemu třiadvacet, pršelo a my jsme seděli v jeho autě. Až na to, že ten den mi neříkal, abych odešla. Žádal mě, ne, prosil, abych zůstala.

Ale tehdy ke mně Brody necítil nenávist.

Zato teď…

Nemohla jsem se mu divit, že se na mě zlobí. Tušila jsem, že naše setkání nebude jednoduché, ale tohle jsem nečekala.

Nečekala jsem nenávist.

A přesně tu jsem viděla v jeho očích. Čiré, mrazivé opovržení s notnou dávku zášti a nevyřčené křivdy.

A na nenávist Brodyho Masona, na tu mě nemohlo připravit vůbec nic. I kdybych mu řekla všechno, co jsem mu říct chtěla – svoje trýznivé doznání –, nečekala jsem, že by mě pak začal nenávidět. Myslela jsem si, že mě bude mít míň rád, a už to samo o sobě by bylo dost hrozné. Tak hrozné, že jsem radši zůstala šest a půl roku pryč. Nedokázala jsem si ani představit, jak těžké bude zřítit se z piedestalu, na který si mě před tolika lety postavil, ale věděla jsem, že to bude nepříjemné. Věděla jsem, že to bude bolet.

Ale tohle? Připadala jsem si, jako bych se ocitla v pekle.

„Vystoupíš si,“ zeptal se tím svým ledovým hlasem, „nebo tě mám ven vytáhnout?“

Hm… ne.

To nebude nutné.

Hlavně proto, že při pouhém pomyšlení na jeho dotyk mi pulzovalo v klitorisu. Naštvaný Brody mě zjevně stejným dílem děsil i vzrušoval. Zvrácené? Možná. Ale taková už jsem byla.

Už jsem cítila, jak mě olizují pekelné plameny.

„Jsem tady,“ dostala jsem ze sebe, „a půjdu bráchovi na svatbu, dobře?“

„Tomu uvěřím, až tě tam vidím.“

„Takže mě prostě uneseš, jo?“

„Já bych tomu říkal spíš zmírnění škod,“ opáčil, „ale klidně si to nazývej, jak je libo.“

Pak otevřel dveře a vystoupil do deště.

„Omlouvám se,“ řekla jsem jeho zádům, protože mě nenapadlo nic jiného, co by ode mě teď mohl chtít slyšet.

Podíval se na mě, ale neodpověděl, jen mlčky zabouchl dveře. Sledovala jsem ho, jak kráčí k velkému tmavovlasému muži, který vyšel na chodník před restaurací.

Panebože. Jude.

Tohle bylo vážné.

Jude, bráchův nejlepší kamarád a šéf ochranky jeho kapely, se od Jesseho v podstatě nehnul na krok. Jestli ho sem poslali, aby nás doprovodil na Jesseho svatbu, vážně se báli, že bych mohla vzít do zaječích.

Věděla jsem, že z tohohle už se nevyvlíknu.

A to nemluvím o tom, že jsem se na tu absurdně dlouhou cestu přes ostrov vlastně těšila, na pár hodin strávených na pevné zemi, během nichž si zvyknu na to, že jsem zase doma, a psychicky se připravím na dva dny v odlehlém letovisku s Brodym.

To se mi však zjevně nemělo poštěstit.

Vystoupila jsem z auta, zatímco Brody vytáhl z kufru moje zavazadla a předal je pilotovi.

Ještě jsem zaslechla, jak říká Judovi: „Vyzvednu Amandu a přijedeme přímo tam. Uvidíme se později.“ A pak se deštěm vydal zpátky ke svému autu, aniž se byť jedinkrát podíval mým směrem.

Přijedeme. My.

Snažila jsem se vyloudit úsměv, když mě Jude sevřel v medvědím objetí, ve tvářích se mu objevily ty jeho sexy ďolíčky a dal mi pusu na čelo. Aspoň někdo byl rád, že mě vidí. Pevně jsem ho stiskla, vděčná za jeho uklidňující oporu. Zeptal se mě, jak se mám a jak proběhl let, a já se snažila odpovědět, jak nejlépe jsem uměla, jen jsem si nebyla jistá, zda moje slova dávají smysl.

Brody s námi ani neletěl letadlem.

Jel pro Amandu.

Amandu.

Cítila jsem, jak mě každé písmeno jejího jména bodá do srdce.

Neměla jsem tušení, kdo je Amanda. Bohužel, co jsem věděla, přiblblé barbíny se nikdy nejmenovaly Amanda. Všechny Amandy, které jsem znala, byly chytré a krásné.

A tahle Amanda šla s Brodym na svatbu mého bráchy.

Zatraceně. Měl doprovod.

Že by to byla jeho přítelkyně?

Sledovala jsem, jak odjíždí, a rychle jsem se rozhodla, že mu nic neřeknu.

K čemu by to bylo? Už tak se na mě zlobil za to, co jsem udělala – že jsem odešla z kapely, že jsem se před šesti a půl lety na všechny vykašlala. Za to, že jsem opustila jeho. Důvod, proč jsem to udělala, ho nepotěší o nic víc.

A nebude mě nenávidět o nic míň.

„Jessa Mayesová, kráska, co se vypařila ze světa! Pojď sem a dej mi pusu!“

Otočila jsem se a zjistila, že z restaurace vychází Roni. V dešti se ke mně hrnula s široce rozpaženýma rukama.

„Roni!“ Objala jsem ji a ona se rozesmála a obě jsme skákaly radostí jako malé holky. Jak taky jinak, vždyť jsme se kamarádily už od střední školy. A neviděla jsem ji opravdu hodně dlouho. Jako většinu starých přátel jsem si ji pamatovala mladší, než ve skutečnosti byla, ale i jí čas přál.

Vysoká, tmavá a tak sexy, že způsobila přinejmenším jednu vážnou dopravní nehodu. Pokud někdo dokázal odvést pozornost od mého příchodu na bratrovu svatbu, byla to právě ona. Holka, která dokázala udělat mejdan z úplně čehokoli. Ať už jste měli náladu na chlast, drogy, nebo legendární úlet, Roni byla jasná volba. Holka, která kdysi sbalila Zanea Traynora – celoživotního kamaráda a zároveň úhlavního rivala mého bráchy a taky naprosto šíleně sexy frontmana kapely Dirty.

Když jsem ji požádala, aby mě doprovodila na svatbu, okamžitě nadšeně souhlasila, ale já si nedělala iluze proč.

„Na té svatbě bude i Zane,“ připomněla jsem jí, když se do mě zavěsila a vyrazily jsme po pěšině za Judem k přístavišti plovákových letounů. „Můžu ti věřit, že se budeš chovat slušně? Jdeme na svatbu, ne na orgie, a bráchovu novomanželku nejspíš trochu rozruší, jestli se to celé zvrhne.“ Nebála jsem se, že bych ji tím varováním urazila. Obě jsme věděly, že jsem to musela říct.

„Časy orgií mám dávno za sebou,“ zalhala Roni s úsměvem. „Každopádně Zane už je passé. Víš, že si nikdy nechodím přidávat.“ Pak mrkla na Juda, když nastupovala do letadla. Sledovala jsem, jak Judův pohled sklouzl k jejímu zadku v těsných džínách.

Jo, s Roni po boku si mě nikdo ani nevšimne.

Alespoň jsem v to mohla doufat.

Následovala jsem ji dovnitř, sedla si na jedno z kožených sedadel a vytřepala z vlasů vodu. Když nastoupil i Jude, pilot nás přivítal na palubě a seznámil nás s bezpečnostními pokyny. Věděla jsem, že bych měla dávat pozor, protože pád do Tichého oceánu v malém letadle zřejmě patřil k životním událostem, na které bych chtěla být připravená. Ale prostě jsem to nedokázala.

Vyzvednu Amandu.

Sakra, tohle bude hodně dlouhý víkend.

Naštěstí Roni vytáhla placatku ještě předtím, než jsme vzlétli. Dopřála jsem si pár loků její legendární domácí ostružinové vodky a snažila se tvářit, že mi na tom vůbec nezáleží.

No a co, že má Brody na svatbu doprovod?

No a co, že mě nenávidí?

Co na tom sakra záleží? Už ho stejně nikdy neuvidím.

Jakmile svatba skončí a můj bratr se svojí ženou odjede na líbánky hodné rockové hvězdy, vypadnu odsud. A nic se nezmění.

Fajn, Brody mě bude nenávidět místo toho, aby mě měl rád. Ale co já vím, třeba mě nenáviděl už dávno, jen jsem to ještě netušila. Teď už budu vědět, že jediný muž, kterého jsem kdy milovala, mě nemůže vystát. Že nesnese ani to, abych vyslovila jeho jméno.

No a co? Já už budu pryč.

A tentokrát už se nikdy nevrátím.

KAPITOLA DVA

Brody

Plovákový letoun přistál v klidných vodách Cathedral Cove právě ve chvíli, kdy nám slunce zapadalo za zády a světlo sláblo nad zdánlivě bezbřehými vodami Tichého oceánu. Malá zátoka lemovaná vysokými smrky, jedlovci a obrovskými tújemi se nacházela u pobřeží ostrova Vancouver a byla přístupná pouze po vodě nebo vzduchem.

Dokonce i já jsem musel uznat, že je to impozantní místo pro svatbu.

Mezi stromy na skalnatém výběžku se objevila hlavní budova komplexu, majestátní srub, kde se měl konat obřad. Tyčil se nad vodou a jeho vysoká prosklená čelní stěna musela nabízet úchvatné výhledy na zátoku a Pacifik. Ne nadarmo nesl rezort její jméno – rezort Cathedral Cove. Už jsem chápal, proč si Katie vybrala právě tohle místo.

A proč mi její nejlepší kamarádka Devi týden posílala domů květiny a steaky poté, co jsem zavolal známému, který zná majitele letoviska, a zatahal za pár správných nitek.

Vlastně nebylo vůbec těžké je přesvědčit, aby na poslední chvíli rezervovali celý areál pro svatbu rockové hvězdy Jesseho Mayese. Ukázalo se, že patří mezi jeho fanoušky. Ale ty steaky jsem si s chutí dal.

Jak letadlo vrčelo k přístavišti, napadlo mě, že už jsem se opravdu dlouho nedostal ven z města, do přírody. Tahle svatba byla skvělou záminkou, jak na pár dní zapomenout na práci, vypnout a nadýchat se čerstvého a čistého vzduchu.

Měl bych být šťastný jako blecha.

Nebo bych se aspoň měl těšit na to, že strávím příštích pár dní se svými nejlepšími přáteli, s lidmi, kteří se za ta léta stali mojí rodinou, na jednom z nejlepších večírků roku, vlastně nejspíš nejlepší pařbě Jesseho života, protože jsme slavili jeho svatbu s Katie Bloomovou, ženou, po jejímž boku celý jen zářil.

Jenže já jsem šťastný nebyl.

Ani zdaleka ne.

Hlasité hučení letadla a ten neuvěřitelně krásný výhled naštěstí příhodně zakrývaly skutečnost, že jsem nebyl schopný se s Amandou normálně bavit, natož se jí podívat do očí. Ale jakmile letadlo dosedlo, my jsme vystoupili a do tváře mě udeřil ostrý, studený vítr vanoucí od vody, věděl jsem, že se musím dát dohromady. Nemohl jsem tam přece další dva dny chodit jako tělo bez duše, jako nějaký zhrzený puberťák.

Jestli mě neznáš teď, neznal jsi mě nikdy.

Ježíši, ta holka věděla, co říct, aby mě vytočila k nepříčetnosti.

Ne, žádná holka. Žena.

Nebylo pochyb o tom, že se z ní stala žena, a to zjištění mě zasáhlo jako rána na solár. Protože jsem to celé prošvihl.

Vším, čím se Jessa Mayesová stala, se stala beze mě.

A teď si myslela, že jednou blbou poznámkou smaže všechny ty roky, co jsem ji znal? Celou tu dobu, kterou jsme spolu strávili jako děti, a pak když jsme vyrostli… Myslela si, že mi to všechno vezme?

K čertu s ní.

Možná že pro ni to nic neznamenalo, ale nemohla rozhodovat o tom, co to znamená pro mě. Neměla právo mi říkat, co vím nebo nevím, a rozhodně neměla právo mi říkat, jak se mám cítit.

Zlobíš se na mě.

Jo, to si piš.

Taky jsem byl víc než naštvaný sám na sebe, že jsem ztratil klid. Ale prostě jsem to nezvládl. Být jí tak blízko… všechny pravěké pudy se ve mně vzbouřily v prudkém protestu, že ji mám znovu na dosah ruky a ona mi znovu proklouzne mezi prsty.

Pro tebe jsem mrtvej.

Ježíšikriste, takový kecy.

Amanda se ke mně otočila a usmála se, její krátké blond vlasy tančily ve větru. S bílými zuby, v upnutých džínách, krátkém bomberu a kostkované košili uvázané nad pupíkem vypadala jako z kanadské reklamy na pivo.

Poněkud nepřítomně jsem jí úsměv opětoval.

Hoteloví poslíčci nám bleskově odnesli zavazadla a průvodce z rezortu nás rychle provedl areálem, který v podstatě tvořily chodníčky z cedrových prken vinoucí se mezi prastarými stromy. Byly zavěšené nad skalnatým, nerovným terénem a hluboko pod nimi se klikatil potok, který vytékal z deštného pralesa a napájel horké prameny na okraji zátoky. Už jsme měli zpoždění, takže jakmile jsme se zastavili v chatě a převlékli se na večeři, zamířili jsme rovnou do hlavní budovy. Drobná jantarová světýlka rozvěšená podél dřevěných chodníčků se začala třpytit v soumraku. Netušil jsem, jestli tam byla pořád, nebo je rozvěsili jen kvůli svatbě, ale vypadalo to kouzelně.

Chladivá vůně vlhkého cedru, čerstvého smrkového jehličí a mechu, ptačí cvrlikání mezi stromy a voda tříštící se o skály pod námi, to všechno vytvářelo dechberoucí scénu. Tak dechberoucí, že si Amanda podle všeho zatím nevšimla, že jsem s ní od chvíle, kdy letadlo vzlétlo, nepromluvil ani slovo.

Nebo to možná bylo jen moje zbožné přání.

Ze zadní části srubu se linula vůně připravovaného jídla – citron, kopr, něco máslového a ještě něco nasládlého, jako čerstvé pečivo – a v lehkém oparu nad vodou se držela příjemně kouřová vůně hořícího dřeva. Několikrát jsem se pomalu, zhluboka nadechl, snažil se to všechno vstřebat a srovnat si myšlenky, jako bych se chystal na nějakou obzvlášť nechutnou pracovní schůzku.

Můj neklid však neměl s prací nic společného.

Když jsme se blížili k hlavní budově, rozeznával jsem dunění basů a nezaměnitelný, hořkosladký rytmus písně „Never Gonna Give You Up“ od The Black Keys. Což bylo vážně na nic, protože jeden jejich song se mi kdysi zaryl do paměti tak, že jsem od té doby nedokázal tuhle kapelu poslouchat, aniž jsem si vybavil, jak jsem za temné letní noci tancoval s Jessou Mayesovou.

Sakra, existovalo ještě vůbec něco, co by mi ji nepřipomínalo?

Amanda mě chytila za ruku a opřela si hlavu o moje rameno. Nemohl jsem jí to mít za zlé. Tohle prostředí doslova vybízelo k romantice, nehledě na to, že šlo o svatbu. Katie a její holky odvedly skvělou práci, a pokud bych chtěl svůj doprovod naladit na pár dní sexu před krbem, úkol splněn.

Až na to, že jsem si najednou říkal, proč jsem Amandu na tuhle akci vůbec bral.

Možná proto, že by vypadalo divně, kdybych ji nepřivedl. Nebo možná proto, že když se dozvěděla, že Jesse Mayes, kytarista kapely Dirty, které jsem dělal manažera od doby, kdy jsme byli sotva víc než děti, a jeden z mých nejlepších kamarádů, se žení, prostě předpokládala, že pojede se mnou.

Nebo možná proto, že když si automaticky myslela, že jede se mnou, nechal jsem ji přitom, protože v hloubi duše jsem chtěl Jesseho sestře ukázat zdvižený prostředníček tím, že se tam objevím s krásnou blondýnou po boku.

Jo, ta poslední verze zněla nejpravděpodobněji.

Ne že bych na to byl hrdý.

Když jsme sešli z chodníčku na verandu, která obklopovala srub kolem dokola, sotva jsem se stačil znovu zhluboka nadechnout a už nám jeden ze zaměstnanců cateringu otvíral dveře. Jakmile jsme vstoupili dovnitř, spatřil jsem je.

Jesseho a Katie.

Pomalu tančili uprostřed místnosti, líbali se, smáli a sápali se po sobě, jako by nikdo jiný ve srubu ani v celém vesmíru neexistoval. Prostě jako obvykle.

Všechno bylo, jak má být.

Několik dalších lidí tančilo, většina si povídala, popíjela a uzobávala předkrmy. Kromě personálu hotelu, cateringového týmu, který neustále pobíhal sem a tam, a Judovy ochranky tu bylo asi čtyřicet lidí, všichni VIP – blízcí příbuzní, svatební hosté a jejich doprovod –, kteří dorazili na zkoušku před zítřejší svatbou, jíž se mělo zúčastnit dalších asi šedesát hostů. Všechny jsem znal.

Ale jakmile jsme vyrazili přes místnost, navzdory všem známým tvářím jsem měl oči jen pro jednu jedinou osobou – jedinou, která tu očividně nebyla.

Nikde jsem ji neviděl. A Jessa Mayesová se dala přehlédnout jen stěží.

Ani Jude se zatím neobjevil, takže jsem se ho nemohl zeptat, kam se sakra poděla. Zato jsem v rohu zahlédl Roni, jak flirtuje s jedním ze členů ochranky, díky čemuž jsem věděl, že jejich letadlo přistálo.

„Chceš si zatancovat?“ zeptala se Amanda, právě když začala hrát píseň „Wild Horses“ od Rolling Stones.

Kristepane, to museli hrát tyhle ubíjející milostné songy?

No ano, museli. To se přece na svatbách dělá.

„Až tě představím,“ odpověděl jsem a vedl ji kolem tanečního parketu. Usoudil jsem, že čím víc lidí bude znát, tím spíš se bude dobře bavit, i když tu měla být se mnou.

Kamkoli tihle kluci šli, táhl se za nimi zástup slintajících žen. I teď se jich kolem nich motalo asi půl tuctu, včetně Katiiny mámy. Jo, nejspíš bychom jim dokázali rozjet slušnou hudební kariéru, i kdyby měli nulový hudební talent.

Naštěstí pro nás všechny ho měli na rozdávání.

Dny, kdy Jessa Mayesová psala písně pro Dirty, skončily.

Už dávno.

Ale já ne.

„Vyzvedával jsem ji na letišti.“

Musel.