Obsah

PRVNÍ ČÁST

DRUHÁ ČÁST

TŘETÍ ČÁST

EPILOG

ODKAZY

PODĚKOVÁNÍ

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

7

9

11

12

13

14

15

16

17

18

19

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

101

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

225

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

319

320

321

322

323

324

325

326

327

328

329

330

331

332

333

334

335

336

337

338

339

341

342

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Ventura Maud

Celebrita

Z francouzského originálu Célèbre, vydaného nakladatelstvím L’Iconoclaste v Paříži v roce 2024, přeložila Jana Chartier.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2026 jako svou 10470. publikaci.

Redakce Hana Davidová
Korektura Jakub Marek
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Aneta Cikánová
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2026

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

Cover Design © Aneta Cikánová, 2026
Célèbre © L’Iconoclaste, Paris, 2024
Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates and BAM Literary Agency, Paris
Translation © Jana Chartier, 2025
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-271-6316-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-6315-1 (pdf)
ISBN 978-80-7625-924-9 (print)

Mému manželovi

Bývá šťastný i nešťastný, stejně jako my
Hledá svůj smysl života, stejně jako my
Jenže něco ho staví nad ostatní
Toho, co zpívá

Michel Berger, „Ten, co zpívá“ (1980)

Sláva je můj život. Věděla jsem, že jí dosáhnu, postarala jsem se o to. Byla jsem na takový úspěch připravená? Samozřejmě že byla. Vždycky jsem věděla, že mě nečeká jen tak nějaká existence, že to je osud. Moje cesta bude výjimečná, moje dráha mimořádná.

Když se mluví o slávě, člověk si představí flitry, glamour, peníze, věrné fanoušky, prestiž a uznání. Ale je třeba zmínit i setrvalý pocit nadřazenosti, opojení bohatstvím, neustálé komentáře, ješitnost, pokrytectví a přesvědčení, že vám všechno projde. Sláva je tvrdá droga, lítá příšera. A já jsem po ní šla se vším svým vztekem, s vyceněnými zuby a vytasenými drápy.

Extrémní proslulost ve mně uvolnila nemilosrdnou a krutou bestii. Přiznávám bez vytáček: nemám čisté ruce. Na mé úrovni má ve skříni nějakého toho kostlivce úplně každý. Kdo tvrdí něco jiného, je lhář. Sláva je válečná kořist – a té se člověk nevzdává snadno.

Ve svých dvaatřiceti jsem na vrcholu zámku, který jsem si sama vystavěla – díky svým písničkám. Nevěřím na náhodu. Nevěřím na síť vlivných přátel. Nevěřím na skleněný strop. Za svůj úspěch vděčím jedině svému talentu, své povaze a meritokracii. Takže kdybych si ten večer, kdy jsem přebírala svou poslední cenu, mohla dovolit být upřímná, poděkovala bych ve svém dlouhém projevu jedinému člověku: sobě samé.

Tři týdny na opuštěném ostrově uprostřed Tichého oceánu. Na místě bez vody a elektřiny, bez jakéhokoli kontaktu s okolním světem. Takovou kratochvíli si můžete dopřát, když jste slavní. Když už máte všechno, je třeba při výběru destinace své letní dovolené projevit kapku fantazie.

Včera jsem strávila deset hodin v soukromém letadle. Přistáli jsme někde u Tahiti nebo Fidži, anebo to možná byla Havaj. Tam jsem přestoupila do dalšího letadla a nakonec ještě do hydroplánu. O hodinu později se objevil ostrov: atol ztracený v nekonečné rozlehlosti.

Oceán, kam až oko dohlédne, bílý písek, nádherná laguna, obrázek jako z pohlednice. Na útesech přistávají hejna mořských ptáků, příroda kolem jen bují, je vidět, že tu často prší, cisterna na dešťovou vodu je plná. Kokosové palmy, banánovníky a pomerančovníky, hlady tu neumřu. Dívám se na moře, hledám někde v dálce pevnou zem, opěrný bod, kam bych mohla upřít pohled. Žádný tam není.

Mým jediným přístřeškem v následujících třech týdnech bude chatka na pláži. Roztomilá stavbička na pilotech s terasou obrácenou k oceánu. Vysoká, dřevěná konstrukce, nahoře zešikmená, přikrytá střechou ze splétaných listů tropických rostlin. Uvnitř je jediná místnost se základním vybavením: lůžko pro jednoho, komoda, stůl a dvě židle. V kredenci jsou vyskládané zásoby: rýže, ovoce, sušené ryby, hlízy, konzervy, sto litrů minerální vody. Otvírám zásuvky, abych dokončila inventuru, a vyrovnávám svou skromnou kořist na podlahu: vařič, dvě plynové láhve, ploutve, potápěčská maska, baterka, mačeta, krabička zápalek, moskytiéra, přípravek na čistění vody, rybářská síť, glóbus a Bible. Stěny jsou holé, není tu žádná výzdoba, hodiny ani zrcadlo. Na dovolenou za 500 000 dolarů trošku spartánské. Ale není žádné tajemství, že čím slabší je wifi, tím vyšší je cena. V tomhle případě platím za naprostou samotu, budu tu mimo dosah pohledů, mobilů, objektivů paparazziů – a neustálých požadavků lidí z mého týmu. Letos jsem si dopřála ten nejkrásnější možný dárek: pokoj od všech a od všeho.

Poprvé jsem o tomhle ostrově slyšela před půl rokem. Toho večera jsem se, jak všichni čekali, objevila na večírku po slavnostním předávání cen, kde jsem zase všechno vyhrála a pronášela jednu děkovnou řeč za druhou. Těsně předtím jsem s trofejí v ruce celkem čtyřikrát děkovala svým fanouškům, roztřeseným hlasem a se slzami v očích. To je první věc, kterou se člověk musí naučit: plakat na povel. Však to znáte. Musíte působit dojatě a rozechvěle, přijmout triumf ve vší skromnosti, vysvětlit, že děláte hudbu hlavně kvůli svým fanouškům, pozdravit svůj tým v zákulisí a ocitovat dlouhý seznam jmen, která nikomu nic neřeknou.

Na afterparty postávala u baru se sklenkou šampaňského v ruce Natalie Holmesová. Neviděla jsem ji už přes rok a těch posledních dvanáct měsíců bylo dost bouřlivých: rozchod, zrada, vláčení tiskem, drama, triumfální vydání mého třetího alba. S Natalií jsme mívaly pár společných přátel, jenže ti se mezitím změnili v nepřátele, takže bych se skoro vsadila, že bude dělat, jako by mě neviděla, a raději klopit oči ke svým lodičkám Jimmy Choo. Omyl. Přišla za mnou s úsměvem od ucha k uchu. Je úžasné, jak úspěch smaže veškeré rozbroje. Moje nová asistentka mi zašeptala do ucha název posledního filmu, v němž Natalie hrála, jméno režiséra a datum premiéry. Klidně budu konverzovat, ale potřebuji k tomu alespoň minimum informací.

Natalie mi nejprve pogratulovala k albu (poměrně neoriginální úvod) a ke čtyřem trofejím, které jsem ten večer získala (takové fráze), a pak mi svěřila, že často vzpomíná na naše rozhovory u Johna Cutlera v Los Angeles (já si na ně vůbec nepamatuji). Ty šaty se jí opravdu zařezávaly; já sice korzetový styl miluji, ale nesluší každému (na co má sakra stylistu?). Svírala jsem čelisti, abych nezačala zívat, vážně bych byla raději kdekoli jinde, než se tady bavila s touhle nemastnou neslanou herečkou. Už už jsem se chystala zdvořile odejít, když vtom konverzace nabrala nečekaný směr. Natalie Holmesová mě spiklenecky chytla za zápěstí a pustila se do líčení své poslední dovolené.

„Vlastně to nebyla dovolená, spíš takový zážitek,“ zašvitořila.

„Jak to?“

„Nesmím o tom moc mluvit, ale přísahám, že mi to změnilo život.“

„Vážně?“

„To si nedokážeš představit. Nečekala jsem, že to se mnou tak zamává... Můžu ti na ně dát číslo, jestli chceš.“

„Ale jo, proč ne.“

„Nic neslibuju. Funguje to jen na doporučení, mají extrémně málo míst. Slyšela jsem, že Selena Gomez čekala několik měsíců, než na ni přišla řada.“

Pokud se Natalii Holmesové dá věřit, prošla tímto „přísně tajným“ a „ultra exkluzivním“ místem celá hollywoodská smetánka. Samozřejmě, přesně tohle stačí na to, abych tam zatoužila jet taky. Žádná mega jachta, žádná vila na Bahamách ani zámek v Toskánsku, ale tři týdny na soukromém ostrově v Pacifiku. „Dobrodružství à la Robinson Crusoe“; „duchovní poustevnický pobyt“; „zážitek na konci světa“; „místo tak odlehlé, že za ním už nic není“. Sice si dokážu jen stěží představit, že by zrovna Natalie Holmesová trávila léto bez klimatizace a lovila ryby harpunou, ale nakonec proč ne.

„Právě tam napadlo Christophera Nolana natočit Interstellar.“; „Taylor Swift tam jezdí jednou ročně, aby načerpala energii a inspiraci pro své další písničky.“; „Prý ten ostrov kdysi patřil Francisi Scottu Fitzgeraldovi, napsal tam první kapitoly Velkého Gatsbyho.“ To se mi sice moc nezdálo, pokud vím, americký spisovatel nikdy žádné jmění nenadělal, ale Natalie Holmesová dobře věděla, jak na mě, Fitzgerald je můj oblíbený autor. S jiskřivým pohledem a tajnosnubným úsměvem dodala: „Ti, co to tam znají, mluví o ,ostrově mistrovských děl‘ … Časem se to určitě rozkřikne, ale zatím je to místo naprosto nedotčené, musíš toho využít. Je totálně kouzelné.“

„Když říkáš.“

Úplně mě dostala. Selenu i Taylor jsem potkala den předtím, jak to, že se o tom nezmínily? A proč se taková Natalie Holmesová, herečka, která nemá ani moji auru, ani můj vliv, o tomhle dozví dřív než já? Když odcházela, donutila mě, abych jí slíbila, že o tom pomlčím; podepsala totiž nějakou neprůstřelnou dohodu o mlčenlivosti. Utajené místo, žádné informace na netu, ultra výběrová kooptace. Tajemnost probouzí touhu.

Jednou večer, když jsem byla opravdu unavená, jsem to číslo z náhlého popudu vytočila. Zrovna jsem byla uprostřed propagačního turné svého třetího alba a celý den po mně pořád něco chtěli ti pitomci, z nichž ani jediný není s to správně splnit mé příkazy. Všichni kolem mě jsou buď neschopní, anebo líní – týden končil v atmosféře teroru. Hudba prý zušlechťuje – dovolte, abych se zasmála. Moje tempo a nikdy nekončící tlak vedou k tomu, že se chovám naprosto nesnesitelně. Seděla jsem sama v hotelovém pokoji v Las Vegas, prohlížela se v zrcadle a marně čekala, až to někdo zvedne. Nechala jsem jim vzkaz na podivném záznamníku, kde měli nahraný verš z Bible.

***

Jemný písek, tyrkysová voda, naprostý klid. Plavu dlouho, pomalu, prsa i znak. Myslím na mořské proudy, které by mě mohly odnést do moře, na obrovské vlny přicházející ze dna u korálového útesu, na ryby, jejichž hřbetní ploutve obsahují smrtelný jed. K potěšení patří i strach.

Po koupání si rozvážu plavky pod jednoduše pojatou venkovní sprchou vzadu za chatkou. Sluncem prohřátá dešťová voda je vlažná, na kůži mi pění mýdlo, vydechnu blahem. Tady se za útesem neskrývají žádní paparazziové, kteří touží pořídit snímek mých prsou. Nemusím ani zatahovat břicho.

Zbytek dne strávím stavěním hradu z písku. Stejně jako v dětství stráveném na plážích na ostrově Oléron klidně a soustředěně upěchovávám mokrou hmotu, hloubím příkopy a opevňuji svou stavbu. Potom se vydám hledat mušle na ozdobu věží. Taková zbytečná, nečekaná činnost, kterou dělám jen kvůli sobě. Radost z toho, že něco dělám, pořádně a beze snahy vyniknout. Jsou dvě nebo pět odpoledne? Nemám nejmenší tušení. Automaticky sáhnu do kapsy pro mobil. Potlačit tenhle reflex mi bude ještě pár dní trvat.

Den před odletem mi muž v bílém tričku s límečkem obřadně prohledal zavazadlo. Nesměla jsem si sem vzít telefon, počítač, fotoaparát ani žádnou jinou elektroniku. Zabavil mi i hodinky. Jejich motto je: odpojit se. Být nedosažitelná. Zmizet z oběhu. Žádné telefonáty od mé asistentky, žádné sociální sítě, žádné povinnosti. Jen ticho a klid.

Jedinou výjimku z mé dobrovolně zvolené izolace představuje černý satelitní telefon s anténou pro případ nouze, uložený ve skříňce vedle lékárničky. Moc dobře si dokážu představit celebrity, které si dopřály tenhle jedinečný zážitek a po osmačtyřiceti hodinách se začaly hroutit. Určitě se jich spousta chtěla vrátit domů dřív, protože je vyděsil nějaký odporný pavouk nebo se tu začaly užírat smrtelnou nudou. Nepochybuji o tom, že i pro mě budou tři týdny strávené na tomhle místě představovat zkoušku. Samota je jen jiný druh pekla.

Ale prozatím jsem v sedmém nebi. Už několik měsíců jsem netoužila po další trofeji, ale snila o pauze. Moje okolí sledovalo, jak jsem podrážděná, netrpělivá a protivná. Jenže oni nemají ani tušení, čím si procházím, nikdo z nich to nechápe. Dalo by se to snad připodobnit k tomu, že vás zavřou do pračky a spustí cyklus, který trvá sedm let.

Nikdy bych to veřejně nepřiznala, ale jsem vyčerpaná. Byla jsem připravená svést všechny možné bitvy, abych se stala slavnou, ale neuměla jsem si představit, co všechno bude potřeba vydržet, abych si slávu taky udržela.

První západ slunce nad oceánem. Otevřený kufr leží u postele, na pláži praská oheň ze suchého dříví, který jsem rozdělala. S kytarou na klíně zanotuji pár slov první sloky, zápisník po ruce. Tohle rajské útočiště mi určitě poskytne materiál ke čtvrtému albu – izolovala jsem se na ostrově, ale nesložila slib mlčenlivosti. Když padne tma a moře ustoupí obloze, vidím tisíce souhvězdí, jejichž tvary vůbec nepoznávám. Jsem někde na jižní polokouli.

Plameny vrhají na písek rozeklané stíny, se zachvěním konečky prstů roztáčím glóbus, který jsem v chatce našla. Je z druhé poloviny 20. století; jsou na něm vyznačené země, které už neexistují, zkratky z jiných dob, hledám hranice, které na něm ještě nevznikly. Přejíždím ukazováčkem po zeměpisných šířkách a polednících a snažím se na té zeměkouli najít místo, kde právě jsem. Velmi pravděpodobně na ní tenhle ostrov vůbec není. Jsem pouhá tečka někde v rozlehlém Pacifiku, ale kde? Před očima se mi rýsují obrysy různých států, první pevnina je odtud vzdálená pravděpodobně víc než čtyři tisíce kilometrů, kdesi na úrovni Jižní Ameriky nebo Oceánie.

Co tady dělám? Jak jsem se sem vůbec dostala? Abych uklidnila narůstající závrať, hladím si jizvy na stehnech, lebce, rukou, pažích, kotnících. Všechny jsou značkami mé životní cesty a milníky jednotlivých etap mé slávy.

Za slávu se platí, a to každý den.

PRVNÍ ČÁST

VÍRA

Jmenuji se Cléo Louventová Johnsonová. Máma je Francouzka, táta Američan; bez problémů přecházím z jednoho jazyka do druhého. Máma se zabývala statistikou, táta byl egyptolog; utvářela mě čísla a hieroglyfy. Vyrostla jsem v bytě plném knih v klidné čtvrti ve 14. pařížském obvodu. Táta, který mi láskyplně přezdíval Kleopatra, vystavoval mé obrázky pyramid a sfing na ledničce v kuchyni. V sobotu jsem s mámou chodila do místní knihovny, cestou jsme se vždycky zastavily v parku Montsouris pozdravit volavky šedé.

Jednou, to mi byly asi čtyři roky, mi táta vyprávěl pohádku na dobrou noc. Nejradši jsem měla příběhy z knížek, do nichž psal své odborné komentáře. Jeho specializací byl Egypt, a navíc miloval všechno, co se týkalo starověku, takže mi vyprávěl o trampotách Isis a Osirise, o jejich boji proti Setovi, ale také o Odysseově putování a o dětinských kouscích olympských bohů. Visela jsem mu na rtech, když mi podrobně líčil hrdinské činy Ramsese II., Perikla a Alexandra Velikého. Každé jeho vyprávění se stávalo záminkou k různým odbočkám do historie a dějinných eposů, v nichž se to jen hemžilo postavami vydávajícími se na neobyčejné výpravy a podivuhodnými zvířaty. Přišel čas spát, táta mě přikryl a chystal se zhasnout, když vtom vycítil, že mi něco vrtá hlavou. Trochu na mě zatlačil, takže jsem se mu nakonec svěřila: „Tati, já bych chtěla být stejně slavná jako Céline Dion.“

Sama si to vůbec nevybavuji, ale rodiče mi tu historku ještě dlouho a rádi připomínali, pobavila je. Cítím za tím pobavením něhu smíšenou s překvapením. Jak na to ta holka přišla?

Moji rodiče žili v mikrosvětě svých univerzitních výzkumů, publikací a konferencí. Žádné módní osobnosti neznali – nepoznali by na ulici žádný idol našeho věku. Červený koberec, hvězdné páry, Hollywood, soukromé tryskáče, časopisy o celebritách: to pro ně bylo exotické území, kam se netoužili vypravit ani na dovolenou.

Před školní bránou působili oproti rodičům mých spolužáků starší. Máma mi vysvětlila, že její těhotenství netrvalo devět měsíců, ale devět let. Nemám žádné sourozence. Potíže s mým početím nejsou žádným tajemstvím; na Wikipedii se píše, že jsem se narodila díky umělému oplodnění. Z jakéhosi nejasného důvodu ta informace přispívá k záhadě kolem mého zrození: musela do toho vstoupit věda, aby vznikla tak výjimečná bytost?

Byla jsem hodná, osamělá, nakrátko ostříhaná holčička, která si strkala do kapes u kabátu listy platanů, aby z nich připravila panenkám salát. Rodiče slýchali, jak si v pokojíčku povídám sama se sebou, věděli, že když si chci hrát, pokaždé za sebou zavřu dveře.

Netušili ale, že jejich milované dítě tráví středeční odpoledne, kdy nebyla škola, tím, že si do školních sešitů nacvičuje podpis hvězdy. V sedmi letech jsem trénovala, abych sérii podpisů zvládla co nejrychleji. O rok později jsem začala dávat své první rozhovory. Otázky mě napadaly přirozeně, odpovědi jsem si připravovala metodicky, ve francouzštině i v angličtině. Moje plyšové hračky – ježek, velryba, beruška a veverka – mi seděly u nohou a pozorně poslouchaly. Můj super zvěřinec sehrával roli zaujatého publika, toho nejlepšího, jaké jsem si mohla přát.

Zpívala jsem se svými oblíbenými hvězdami, jejichž písničky jsem si pouštěla na CD přehrávači, který ležel na podlaze vedle stolu. Všechny texty jsem znala nazpaměť, učila jsem se je z přebalů v tureckém sedu na světle modrém koberci. Když jsem byla v pubertě, nahradily je webové stránky „lyrics.net“, kde byly tisíce písniček. Trávila jsem tam celé hodiny, naprosto uchvácená.

Tolikrát už jsem vyprávěla novinářům o své dráze. Tolikrát jsem v rozhovorech líčila svou minulost. Tolikrát jsem hrála tuhle nebezpečnou hru, aniž bych si uvědomovala, jak závažné důsledky může mít.

Vymýšlela jsem si svůj život, přikrášlovala jsem odpovědi, abych z toho vycházela lépe, působivěji. Vymazala jsem ze svého povídání a postupně i z paměti epizody, které se mi nehodily do krámu. Vytvářela jsem si falešné vzpomínky. Při hledání pikantního detailu nebo dojemné historky jsem si často posloužila minulostí někoho jiného, přečtenými knihami nebo filmy, až jsem nakonec sama zapomněla, co bylo skutečně moje.

Vzpomínky jsou křehká věc, uvědomíte si to, když nějakou událost vyprávíte několikrát za sebou. Při třetím či čtvrtém líčení se minulost začne sama přeskládávat. Abyste zaujali své publikum, měníte postupně osvětlení, vynecháváte některé detaily, přidáte na dramatičnosti. Přetváříte svou minulost v historky a s každým dalším vyprávěním mažete své pravé vzpomínky. Některé příhody jsem líčila tolikrát, že už sama nevím, zda jsou pravdivé, nebo ne.

Je lákavé přepisovat svůj život a já to dělala často. Předzvěstí mého dalšího osudu byla celá řada: rozhovory s plyšáky, můj výjimečný mezzosoprán, fascinace písňovými texty, hudební sluch, talent ke hře na klavír, povzbuzování mého učitele kytary, pevné základy hudební teorie, zájem o sborový zpěv. Je o tolik jednodušší procházet tu dráhu nazpátek.

S hudbou jsem začala v sedmi letech, ale tím se nenechte zmást. V prostředí, odkud pocházím, představovalo docházení do hudebky prostě mimoškolní aktivitu pro dobré žáky. To, že mě rodiče podporovali, abych se naučila hrát na nějaký hudební nástroj, neznamenalo, že by ze mě chtěli mít celebritu – nevyrůstala jsem v Los Angeles. Hudba byla v mém případě reflexem střední třídy, nikoli pobídkou, aby se ze mě stala světová popstar.

Moje touha po slávě nevzešla z mé rodiny, ale z mých nedostatků. Celý život budu vyhledávat obdiv milionů cizích lidí a vyžadovat respekt od každého, kdo mi zkříží cestu. Pekař, lékárnice, učitelka v mateřské školce, soused ze třetího patra. Mám v úmyslu jediné: aby všichni uznali mou nadřazenost.

O psychických problémech celebrit se mluví často. Kolik z nich propadne alkoholu nebo nějaké jiné závislosti, trpí depresemi nebo spáchá sebevraždu? Sláva je cesta k šílenství – a člověk musí být šílený, když chce být slavný. Život na očích veřejnosti je lákadlem, které přitahuje narcisy, zvrhlíky a sociopaty. Vyrovnaní lidé nepotřebují vysávat z ostatních lásku v takové míře.

Znovu teď přemýšlím o té čtyřleté holčičce, která se tátovi svěřila se smutkem z toho, že není slavná. V mé touze po obdivu, chvále a potlesku se skrývala potřeba, která odjakživa přesahovala hranice normálnosti.

„Když jsem se poprvé setkal s Cléo Louventovou, okamžitě jsem věděl, že jednou bude slavná.“ V článcích o mně se vždycky objevuje nějaký můj bývalý učitel nebo spolužák, který tvrdí, že můj potenciál byl odjakživa všem jasný. Ve skutečnosti by si na mě nikdo nevsadil ani pětník. Byla jsem obyčejné dítě, nijak zvlášť hezké, stydlivé.

Na vysvědčeních na prvním stupni jsem mívala výborné známky, ale také doporučení, abych se ve třídě víc projevovala. Schovávala jsem se za své výsledky – vděčila jsem za ně svému úzkostnému perfekcionismu. Jakmile jsem v sešitě musela něco škrtnout, vytrhla jsem stránku a začala znovu.

V osmi letech mě přeřadili do vyšší třídy, posadili mě vedle krásné Juliette Marchandové. Moje nová nejlepší kamarádka byla mým pravým opakem: oblíbená, upovídaná, hlučná. Její bezstarostnost mě ohromovala. Máma byla přesvědčená, že Juliette má trapný sklon se předvádět. Stejnou averzí vůči lidem, kteří mluví moc nahlas nebo se snaží být středem pozornosti, trpěl i táta. Kdybych se doma chovala jako Juliette, dostalo by se mi strohého napomenutí: Přestaň se dělat zajímavou!

Juliette dělila svou náklonnost mezi Lydii, Clémentine a mě. Jinými slovy, byla jsem jen jedna z jejích dvorních dam a o každé přestávce jsem se bála, že mě v roli favoritky nahradí někdo jiný. Když Juliette nahlas probírala, že musíme políbit nějakého kluka, ještě než půjdeme na druhý stupeň, stála jsem za ní a mlčky přikyvovala. Začala mi říkat Cléou, což jsem nesnášela, ale jako vždycky jsem neřekla ani slovo.

Jednoho říjnového pondělí se Juliette rozhodla, že s několika dalšími holkami ze třídy uspořádá módní přehlídku. Měla se konat následující neděli u nich, diváky měli být její rodiče a jejich známí. Probíraly jsme to o všech přestávkách celý týden. Pro desetileté holky nic důležitějšího neexistovalo.

Když nastal ten velký den, táta mě dovezl k Juliette s baťohem, do nějž jsem si sbalila své nejlepší oblečení. Abych si na přehlídce zajistila účast, vymyslela jsem si, že mám zvonové kalhoty, a po příjezdu jsem tvrdila, že jsem si je zapomněla doma. Zaslechla jsem, jak Lydie v koupelně ostatním říká, že jsem hnusná lhářka, že žádné zvonáče nemám. Clémentine s ní souhlasila – a dodala, že mám taky hlas jako kluk a chlupatá stehna. Juliette se za mě postavila s rozhodností královny, ochránila svou favoritku a nařídila klid zbraní. Stála jsem za dveřmi a polykala slzy.

Juliette celou tu akci dirigovala, rozhodovala o pořadí, v němž přehlídku půjdeme, a pouštěla hudbu. Převlékaly jsme se v jejím pokojíčku, který nám sloužil jako zázemí, vystoupily jsme každá čtyřikrát. Moje nejlepší kamarádka přehlídku zahájila v sukni s volánky a oranžovém tílku, blonďaté vlasy jí poletovaly na zádech. O půl hodiny později jsem závistí téměř nedýchala, když přehlídku také uzavřela v temně modrých šatech s tenkými ramínky. Pohybovala se zcela sebevědomě, užívala si potlesk, dělala otočky a házela pohledy na nadšené dospělé. Následující pondělí jsem jí o přestávce ukradla svačinu a plivla do tašky.

Aby se člověk stal slavným, musí se v něm nahromadit dostatečná zášť, musí v něm celé měsíce vřít frustrace, musí se desítky let vařit ve vlastní šťávě. Právě tyhle roky strávené ve stínu mé nejlepší kamarádky mi dodají výdrž, kterou budu potřebovat, abych dokázala ustát tolik let na výsluní. Není náhodou, že jsem si na počátku své slávy nechala obarvit vlasy na blond jako Juliette. Měla jsem se za co mstít a nešlo zdaleka jen o vlasy.

Večer v posteli jsem proklínala rodiče, že mi dali tak krátké, směšné jméno. Proč zrovna Cléo? Raději bych se jmenovala Juliette, Mathilde, Émeline nebo Éléonore. Holčičí jméno, princeznovské, hezké, dlouhé (alespoň tři slabiky). Byla jsem žárlivá a nepřející, představovala jsem si třeba, že na oslavu Juliettiných narozenin nikdo nedorazí. Nebo, což by bylo ještě lepší, že mi přijde říct, že jí umřela máma. A taky jsem spřádala pomstu, připravovala svou odvetu. Až budu na vrcholu, nebudu mít pro ty, kdo mě podceňovali, ani jediný pohled. A nespokojím se jen s plivnutím do tašky, plivnu jim rovnou do tváře, rozdrtím je na prach.

Škoda že mi rodiče tenkrát nevysvětlili, že na ty, kdo v dětství přitahují pohledy ostatních, čeká v dospělosti jen málokdy ten nejskvělejší život, nejstmelenější rodina a nejpůsobivější kariéra. Z hvězdy ze základky se nikdy nestane světová celebrita. Od té doby jsem se s tím setkala mnohokrát: sláva není vítězství, je to pomsta.

Stále mám v živé paměti léto, kdy mi bylo čtrnáct: projížďky na kole s bratranci a sestřenicemi mezi borovicemi, svačiny na pláži, závody na kolečkových bruslích. Chodila jsem s tetou na trh nakoupit ústřice, absolvovala jsem lekce plachtění a tajně si vytrhávala obočí. V šuplíku se spodním prádlem jsem si schovávala tajný deník, podezírala jsem sestřenici Violette, že si v něm čte, když jsem ve sprše, a pak z něj se sadistickým potěšením cituje; do pohledu se mi vkrádala pochybnost a ona se škodolibě usmívala. Nebo jsem si to alespoň představovala.

Matčina sestra měla dům na ostrově Oléron a já jsem tam každý rok trávila část prázdnin. Zbytek léta jsem pobývala u prarodičů v Aix-en-Provence, tábořila v Auvergne se svými bratranci a strýcem nebo letěla za tátovou rodinou do Bostonu. To léto za námi na Oléron přijel na týden i můj táta. Jednou odpoledne jsem se ze zvědavosti posadila vedle něj na pohovku, když v televizi sledoval olympijské hry.

Před obrazovkou mě nejprve zasáhlo palčivé poznání, téměř revolta: nenávidím kolektivní sporty. Házená, volejbal, basketbal: připadalo mi šílené, že by vítězství záviselo na někom jiném než na mně samotné. Jak může člověk nechtít upálit spoluhráče zaživa, když to špatně dopadne? Plavání (samozřejmě kromě štafety) mi připadalo rozumnější. Den předtím v závodě na 400 metrů volným stylem zvítězila překvapivě sedmnáctiletá Francouzka. Naší nové národní hvězdě bylo jen o tři roky víc než mně, to ráno jsem ji v trafice viděla na titulní stránce všech novin. Fascinovaně jsem četla rozhovory, kde popisovala léta odříkání, vstávání za úsvitu, šestnáct uplavaných kilometrů denně, pach chlóru na kůži, z něhož se jí zvedá žaludek, neúnavnou dřinu – to všechno s cílem být o jednu jedinou setinu sekundy rychlejší než ostatní. Dávalo mi to smysl: síla charakteru, schopnost snášet bolest, potřeba vítězit. Rozpoznávala jsem v tom obrysy vlastních ambicí.

I já jsem byla odhodlaná něco dokázat. I já jsem byla odhodlaná dřít desetkrát víc než jiní. I já jsem byla připravená bojovat. I já jsem perfekcionistka s obrovskou schopností tvrdě pracovat. I já jsem chtěla žít ve zjednodušeném světě, kde vyhrává ten nejlepší. Ne nadarmo jsem byla pokaždé první ve třídě, nikdy jsem to místo nepřenechala nikomu jinému; zároveň jsem byla nejnadanější žákyní v hudebce, nejlepší ve hře na klavír, na kytaru i ve zpěvu. Bylo-li cílem získat deset bodů, já chtěla mít sto. Overachiever, jak říkal táta. Buď maximální výkon, nebo nic. Ale stejně si tu bizarnost neumím vysvětlit. Proč jsem se tak zoufale snažila stát slavnou? Abych se cítila výjimečná, mocná, milovaná? Samozřejmě, myslela jsem si, že jsem jiná než ostatní, že jsem někde jinde a ostatní mě nechápou, ale copak tohle necítí v pubertě všichni? Jak si mám tenhle svůj vztek vykládat? Copak mi rodiče nevěnovali dost pozornosti? Anebo byl naopak důsledkem toho, že na mě, na svou jedinou, dlouho očekávanou a hýčkanou dceru, přenášeli své ambice? Je moje touha po slávě výsledkem nějaké vrozené dispozice, nějakého pozdějšího prožitku, nezájmu, šikany nebo něčím zděděným? Netuším. Nemůžu najít žádnou příčinu, žádný důvod, ať už psychologický, rodinný, sociologický, astrologický, mystický, nebo existenciální. Nedokážu to vysvětlit, ale byla jsem tím posedlá. Pocházím z lepší pařížské čtvrti, ale chovala jsem se jako hladový pes.

„Plavání je psí sport,“ prohlásil táta, právě když odstartovali závod na 100 metrů znak.

Minutu nato získala francouzská plavkyně svou druhou zlatou medaili.

„Tati, myslíš, že věděla, že vyhraje?“

„Určitě. Když chceš zažít velké věci, musíš mít velké sny.“

V září jsem si na zdi v pokojíčku rozvěsila tváře svých nových idolů: plavkyň, boxerek a šermířek. Našla jsem své lidi, odhodlané a disciplinované ženy, které se mi podobaly. Céline Dion coby životní vzor stejně nikdy nepřipadala v úvahu – a kromě toho, Juliette ji považovala za staromódní. Pořád jsem toužila stát se zpěvačkou, ale v tom, co říkali mí oblíbení umělci, jsem se nenacházela. V tvůrčích profesích šlo vždycky spíš o vášně, inspiraci a bohémský život. Já chtěla být hudební hvězdou proto, že jsem chtěla být strojem. A můj vzestup zahrnoval i moji fyzičku.

Kromě hudebky jsem se s Juliette zapsala i na hodiny tenisu a tance. Učila jsem se lásce k pohybu, zkoušet a vystupovat. Každý večer jsem posilovala, ráno si stoupala na váhu. Svědomitě jsem si odvažovala jídlo, počítala kalorie a kontrolovala příjem bílkovin. Každý týden jsem si svou váhu zanášela do grafu na milimetrovém papíru. Jakmile jsem přibrala půl kila, běhala jsem až do naprostého vyčerpání.

Ovšem i ti nejlepší sportovci potřebují čas na zotavení. Proto jsem v pátek večer relaxovala u počítače. Moje oblíbená hra se jmenovala The Sims.

Charlotte, moje avatarka, hrála na kytaru a na klavír. Vedla společenský život, měla snoubence a dalmatina. Den předtím se jí někdo vloupal do domu, dokázala strávit celý večer opravováním netěsnícího kohoutku v koupelně. Aby byla co nejcharismatičtější, trénovala dlouhé hodiny mluvení před zrcadlem. Nutila jsem ji také sportovat, jíst vyváženou stravu a často měnit vzhled. Nepostupovala jsem naslepo, nebylo to jen tak pro nic za nic, čistě pro zábavu. Měla jsem v hlavě plán: chtěla jsem z Charlotte udělat hvězdu. Aby měla alespoň trochu šanci uspět, musela se spřátelit s dalšími slavnými lidmi a být vždycky dobře naladěná.

Charlotte dřela. Chodila na castingy, koncerty a focení. Mohla jsem jí vybrat i jinou kariéru; jejími kamarády byli akrobat, bankovní lupič, cvičitel psů, tajný agent a pilot stíhačky. Ale nehodlala jsem se spokojit s ničím jiným: Charlotte se musela proslavit. Chtěla jsem, aby ji před domem vyzvedávala limuzína, chtěla jsem, aby ji ve městě žádali neznámí lidé o autogram. Teprve potom jí pořídím pohodlnější postel, obrazy do ložnice, sprchový kout se zbrusu novým silikonovým těsněním a novou troubu.

Rodiče mi nezakázali trávit tolik času u počítače – za podmínky, že zůstanu nejlepší ve třídě –, ale neschvalovali to. „Nechceš si místo toho raději vzít knížku?“

Hrála jsem tu hru několik týdnů. Navzdory veškerému úsilí se moje avatarka slavnou nestala. Neúspěch pro mě nepřipadal v úvahu. Nikdy. Odvedla jsem Charlotte do zahrady a postavila kolem ní čtyři zdi. Zemřela tam jako středověká poustevnice: zazděná.

Juliette se už hodinu hádala v koupelně se svým klukem. Ten večer jsme slavili moje narozeniny v bytě jejího otce v ulici Princesse. Celá škola věděla, že moje nejlepší kamarádka pořádá ty nejlepší večírky. Upekly jsme spolu čokoládový dort a poprosily jejího staršího bratra, aby nám opatřil nějaký alkohol.

Zatímco Juliette řešila své milostné problémy, bavila jsem se s Nathanem, kamarádem jejího bratra, který chodil na gymnázium Jindřicha IV. Byl to plachý kluk, který se snadno červenal, a toho večera jsme spolu poprvé prohodili víc než tři věty.

„Nathan je zkrácená podoba jména Nathanaël. V hebrejštině to znamená ,Boží dar‘. Víš, odkud pochází Cléo?“

Ještě nikdy se mi nestalo, že by mě někdo balil na etymologii – nebylo pochyb o tom, že jsem na party ve čtvrti Saint-Germain-des-Prés. Zatímco Nathan mluvil, v duchu jsem se usmívala, protože mi připomínal čápa. Měl dlouhé, štíhlé nohy a úplně maličkou hlavu.

„Cléo je odkaz na Kleopatru.“

„No jo vlastně, tvůj otec je odborník na Egypt, že jo?“

„Jo, chtěl, abych se jmenovala Kleopatra, ale máma mu to nedovolila, tak se dohodli na Cléo. Ale stejně mi pořád říká Kleopatro.“

„To je hezký, Kleopatra, určitě to má nějaký význam.“

„Jo, myslím, že to znamená ,otcova pýcha‘ – alespoň to táta pořád opakuje. Patros znamená řecky otec.“

„A víš, co teda znamená Cléo? Hrdost?“

„Nikdy jsem to nezkoumala.“

Zadala jsem to do vyhledávače na mobilu. Byl tam mizerný signál, tak jsme si při čekání dál povídali, Nathan mi nalil další drink, vodku s pomerančovým džusem. Vtom vyšla z koupelny Juliette s červenýma očima; když jsem procházela kolem, slyšela jsem zpoza dveří nadávky a pláč. Jak může ztrácet s tímhle klukem tolik času? To nemá na práci nic lepšího?

V obýváku tančily holky na aktuální hit. Rozpálená polonahá těla, sborově zpívaný refrén, rozhovory ve tmě, vůně piva a marjánky, špinavé sklenice vršící se ve dřezu, drobky na dřevěných parketách s rybím vzorem, Nathanovy šedé oči. Na displeji mobilu se mi konečně objevila odpověď, opřela jsem se o jeho rameno, abych neupadla, skoro se tomu nechtělo věřit. Cléo pochází z řeckého kléos, což znamená „sláva“. Renomé. Celebrita.

Můj život byl jako dobrodružný film. Hrdinka se večer v den svých patnáctých narozenin dozví tajemství svého původu. Tvé křestní jméno znamená „sláva“, protože tvým osudem je stát se světovou hvězdou. A já celou dobu své křestní jméno nesnášela, netušila jsem, že je v něm obsaženo proroctví. Díky tomuto zjištění jsem si – ve vší skromnosti – uvědomila, že jsem opravdu vyvolená.

Už dlouho jsem cítila, že jsem jiná než ostatní, ale nedokázala jsem si tu podivnou intuici vysvětlit. Ten večer do sebe všechno zapadlo. Nebylo to jen nějaké poblouznění slávou nebo fantazírování puberťačky postrádající sebevědomí – budu opravdu slavná. Do háje, já to dokážu!

Sláva tedy nebyla žádným sladkým holčičím sněním, čekaly mě zářné výšiny. Viděla jsem se, jak roztáčím kolo štěstí a vyhrávám jackpot, stoupám na pódium a s vavřínovým věncem na hlavě sklízím pocty. Narodila jsem se do špatné kolébky, do špatného těla, do špatného života. Ale brzy už budu mít možnost ten omyl napravit.

Bez rozmýšlení jsem vzala Nathanův obličej do dlaní a políbila ho. Jedním douškem jsem dopila obsah sklenice, hlučně ji odložila na stůl, popadla jsem ho za ruku a odtáhla ho do koupelny. Zamkla jsem, pak jsem mu rozepnula kalhoty, stáhla mu je na stehna a dřepla si před něj. Budu slavná. Nepřichází v úvahu být pasivní, teď už nejsem ta hodná holčička, co pořád drží pusu. Tentokrát ji otevřu dokořán.

Toužila jsem, aby mi to na oplátku udělal rukou, ale ten drzoun se ani nepohnul. Vychování řeznického psa. Nezdvořák. Mimoň. Dodělala jsem ho a vrátila se zpátky na parket.

Namířila jsem si to přímo doprostřed, s aureolou slávy kolem hlavy, naprosto suverénní. Se zavřenýma očima jsem, přímo v epicentru, rozvlnila ramena a rozhoupala boky se sebejistotou posilněnou alkoholem, všechny pohledy se upíraly jen na mě, cítila jsem, jak mi kloužou po těle. Tančila jsem v rytmu, magnetizující, královská. Včelí královna.

Z večírku jsem odešla, aniž bych se s kýmkoli rozloučila, ještě před půlnocí, ani jsem si nesfoukla svíčky, museli můj příchod na svět slavit dál beze mě. Jistota. Jistota. Pocit. Radost. Klid. Ta noc byla mou Nocí ohně, nocí prozření – a jakého! V rozrušení, které opilost ještě mnohokrát umocnila, jsem na kole jela nahoru po bulváru Saint-Michel, ledový vítr mě štípal do tváří, šlapala jsem tmou a nakonec se do pedálů postavila, abych to stoupání lépe zvládla. Projela jsem podél Lucemburské zahrady až k avenue de l’Observatoire, srdce mi bušilo štěstím jako splašené, moje narozeniny by měli vyhlásit za státní svátek. Do sluchátek mi hrála óda na radost, slavná písnička vítězství z mistrovství světa ve fotbale „Samba de Janeiro“, nepotřebovala jsem rozumět portugalsky, abych vnímala to nadšení, nechávala jsem v sobě rezonovat perkuse. Projela jsem na červenou, jednou, podruhé, kličkovala mezi auty u náměstí Denfert-Rochereau, pak jsem zavřela oči, byla jsem neporazitelná, a potom jsem pustila řídítka nejdřív jednou a pak i druhou rukou, rozpažila jsem ve vzduchu a letěla nocí jako pták. Ignorovala jsem troubící motoristy, hlavní hrdinka přece nemůže umřít na začátku filmu. Do mrazivé tmy jsem čím dál hlasitěji vykřikovala ta čtyři písmena, která byla předzvěstí mého dalšího směřování: C-L-É-O.

Když jsem dorazila před dům, vyplivla jsem na chodník zbytky spermatu, které mi ulpěly na dásních. Cinkl mi mobil: Nathan chtěl vědět, kam jsem zmizela. Nepřekvapilo mě to, už se zaháčkoval. Neodpověděla jsem. Proč taky? My dva jsme spolu chodit nemohli – bylo by to příliš komplikované, až se stanu slavnou.

V bytě panovalo ticho, rodiče si už šli lehnout, i když jsem se vrátila ještě před večerkou. V kuchyni jsem se napila vody, sebrala nějaké jídlo do zásoby. Měla to být dlouhá noc, ta nejdelší ze všech.

Protože jsem, ve svých patnácti letech, právě získala nezvratný důkaz o své budoucí proslulosti, bylo načase začít s konkrétní realizací mého životního poslání. Otevřela jsem kostičkovaný sešit a začala do něj spěšně psát, psaní prokládala šipkami, podtrženými slovy, větami vyvedenými velkými písmeny a očíslovanými nápady. Ve svém lehce přiopilém stavu jsem provedla první zhodnocení svých dovedností.

1.Moje důkladnost, perfekcionismus, potřeba být nejlepší, odmítání lenosti a banálnosti: všechno dává smysl. Bude ze mě top celebrita, žádná laciná hvězdička. Nechci být jen zpěvačkou, ale slavnou osobností. Stejně jako Kleopatra jsem přišla na svět, abych tu po sobě zanechala stopu. Tutanchamon, Homér, Platón, Aristoteles, Alexandr Veliký, César, Karel Veliký, Shakespeare, Napoleon. Na tom seznamu není zrovna moc žen, já se hlásím dobrovolně.

Mám oslnivý hlas. To se nedá ignorovat, jakmile někde otevřu pusu a začnu zpívat, okamžitě mě chválí. A navíc nemám jen tak obyčejný soprán s hladkým, vysokým témbrem, jako má slavík. Můj hlas je hluboký, chraplavý, drsný – budu pro publikum snadno rozpoznatelná, s nikým si mě nespletou. Budou mě zbožňovat.

2.Miluji poezii, vynikám v literárních předmětech a jsem schopná psát texty ve francouzštině i v angličtině, což mi zajistí mezinárodní renomé. Hezký hlásek najdete na každém rohu: já budu něco lepšího. Nejen interpretka, ale taky autorka. Mým osudem je proslavit se díky vlastním skladbám.

3.Dospívání bývá málokdy snadné. Pro mě je požehnáním. Rysy mého srdcovitého obličeje se zjemnily, zakulatil se mi hrudník, díky sportu se mi vyrýsovalo tělo. Jsem teď štíhlejší a půvabnější – z ušlápnuté holčičky se stala osoba se vzhledem hvězdy. Ovšem čeká mě pořád dost práce: změnit účes, najít tu správnou rtěnku, koupit si nové oblečení. Ale s tím už dokážu vypadat dobře na plakátech.

Argumenty jsem měla sepsané, další etapou bylo neprokrastinovat. Měla jsem v plánu okamžitě se pustit do skládání písničky, která mě proslaví. Snažila jsem se najít její melodii, tiše si ji pobrukovala, abych nevzbudila rodiče, kteří spali vedle v ložnici. Když jsem začala přemýšlet o refrénu, vzpomněla jsem si na Céline Dion: první píseň jí napsali matka a bratr, když jí bylo třináct. Já se bohužel na svou rodinu s prosbou o pomoc obrátit nemohla. Potenciální autoři rozhodně nebyli, ale kéž by mi tak dokázali otevřít dveře do showbyznysu. Kéž by máma byla filmová režisérka a táta herec. Jak se mohli spokojit s tak bezvýznamnou existencí? Nikdo je nezná, nikdo si nebude pamatovat jejich jméno – a z lidí, kteří si ohýbají záda při bádání někde v archivu, se nikdy nestanou milionáři. Moji rodiče byli nekomplikovaní, staromódní, lúzři, nuly. Nedostávali pozvánky na předpremiéry, v sobotu večer sledovali doma v televizi dokument o abstraktním impresionismu nebo o tureckých ambicích ve Středomoří, četli si na pohovce v obývacím pokoji a chodili spát v jedenáct večer. Měla jsem je ráda, ale nebyli mi k ničemu. Odmítla jsem ale uvažovat jako oběť. Člověk má vždycky víc důvodů neuspět než uspět. Vrátila jsem se ke své písničce. Když to zvládli Thérèse a Jacques Dionovi, dokážu to i já.

Několik dalších hodin jsem trávila úpravami a vylepšováním své skladby. Inspirovaně, odhodlaně a osvíceně jsem rozvíjela příběh nemožné lásky.

S výrazem „Vím naprosto přesně, co chci“ jsem chystala svou revoluci. Složím doma v pokojíčku mistrovské dílo, a až ten zázračný hymnus lidé poprvé uslyší, budou ohromeni. „To jsi napsala sama?“; „Netušili jsme, že mezi sebou máme hudebního génia!“; „Ta písnička je neuvěřitelná, hned ji pošlu tetě, pracuje v televizi, určitě ti najde producenta!“

První sluneční paprsky ukončily mou Noc ohně. Kroky na chodbě, zvuk klíčů, bouchnutí dveří. Jako každou neděli ráno šel táta dolů do pekařství koupit croissanty. Máma se zatím připravovala v koupelně a poslouchala u toho rádio. Prozpěvovala si pod sprchou a já mezitím svou písničku dokončila.