TAJEMSTVÍ A VÝKLAD POHÁDEK

TŘETÍ PRINC

Jana Šintáková Michalicová

MOTTO

„Pohádky jsou vyjádřením kolektivního nevědomí.“

MARIE-LOUISE VON FRANZ

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu věnuji hledajícím.

PODĚKOVÁNÍ

Manželu Pavlovi,

synu Honzovi,

C. G. Jungovi[1],

Bohu,

vydavateli,

hledajícím.

ÚVOD

Obsahem této knihy je psychologický výklad pohádky Třetí princ, která pochází z ústního vyprávění a tradic střední Evropy. Zachovala se v několika variantách zejména v českém a německém folklóru. Základem této analýzy je verze z 19. století, zaznamenaná Karlem Jaromírem Erbenem a později i zfilmovaná režisérem Antonínem Moskalykem (1982). Tradice ukazuje, že motiv třetího syna a hrdinské zkoušky byl široce rozšířen a pevně zakotven v lidové představivosti, což podtrhuje jeho archetypální význam i psychologickou hodnotu.

Při hlubším čtení je patrné, že stěžejní není jen postava prince, motiv tří bratrů, cesta do neznáma a setkání s princeznou, ale především archetypální symbolika. Proč se v příbězích tak často objevuje třetí syn, třetí princ, třetí princezna či třetí cesta? Z jungiánského hlediska to není náhoda. Tato symbolika má hluboký význam. Číslo tři je nejen v mytologii kvaternitní číslo minus jedna – trojice tvoří dynamický most mezi dualitou (dvěma protiklady jako muž a žena či vědomí a nevědomí) a úplností čtyř. Dva bratři často představují kontrastující polaritu – např. chytrý vs. hloupý, odvážný vs. líný. Avšak třetí syn je ten, kdo integruje oba protiklady. V této rovině lze říci, že třetí syn symbolizuje jungiánskou individuaci, alchymistické coniunctio oppositorum, třetí bod jako řešení černobílého klamu či třetí cestu ve východní filozofii neti-neti.

Tento výklad je zde koncipován jako samostatná studie. Zároveň však je součástí širšího souboru analýz pohádkových příběhů s názvem Tajemství a výklad pohádek. Ve svém rozboru překračuji konvenční čtení příběhu a zaměřuji se na jeho symbolický význam. Odkrývám archetypální strukturu, životní moudrost příběhu a interpretuji smysl prostřednictvím jungovské archetypální psychologie, gnostické i východní filozofie, alchymie, religionistiky a zároveň ve světle sefirotického stromu života. Okrajově se dotýkám i jednotlivých symbolů. Uvedené tradice nejsou smíseny mechanicky, ale vraceny k jejich společnému kořeni – k univerzální moudrosti, jak ji chápe perenní filozofie.

Co činí mou knihu jedinečnou? Mezi nejčastěji užívané přístupy k výkladu pohádek patří: psychoanalytický (Freud, Bettelheim), jungovský (von Franz, Neumann), strukturalistický (Propp), folkloristický nebo kulturně antropologický. Čerpám z výše zmíněných tradic a metodicky je propojuji, ale zároveň je překračuji. Můj přístup není jednostranný, ale komplexní a zároveň transdisciplinární – propojuji psychologii, mytologii, religionistiku a mystiku. Tvořím tak nový most mezi archetypálními příběhy a duchovními mapami lidské psýché.

Čím se jako autorka odlišuji a vymezuji? Po vzoru Roberta Moore více pracuji s jungovskou psychologií z hlediska individuální psýché. Zabývám se pohádkou, jež obsahuje vývojovou linku hrdiny, z hlediska individuální transformace. Campbellův monomýtus ostatně dokazuje, že kolektivní psýché se vždy manifestuje individuálně – v postavě hrdiny. Proto lze symbolické příběhy vnímat nejen jako kolektivní vzorce platné pro lidstvo obecně, ale i jako osobní materiál, který oslovuje jednotlivce. Už samotné pojetí pohádky jako symbolického obrazu individuačního procesu umožňuje její čtení z individuálního hlediska. Většina pohádek začíná na rovině osobní, později se otevírá i kolektivní, a často se obě vrstvy prolínají. Moderní doba odklonem od tradičně kolektivního prožívání vybízí číst symbolické příběhy více na individuální rovině.

Stejně jako Jung či Freud se domnívám, že hlubinné porozumění duši nemusí nutně vycházet z akademických institucí, ale z osobní zkušenosti, intuice a pozorování lidské psýché. Za analytiky jsou považováni všichni, kdo se zabývají některou z jejích forem: terapeuti, duchovní, šamani a mnozí ostatní.

Hrdinská cesta, archetypální postavy a bohatá symbolika nejsou jen literární ozdobou – jsou zrcadlem vnitřních procesů, kterými prochází mnohý z nás. Pohádky tak působí léčivě – vyrovnávají napětí mezi vědomím a nevědomím a nabízejí bezpečný prostor, kde se může odehrát malý kus individuace. Tyto symbolické příběhy připomínají, že každý z nás je potenciálním hrdinou svého života – a že vlastní cesta k celistvosti je jedním z největších dobrodružství. Příběh Třetí princ nezobrazuje pouze přechod z jedné dimenze do druhé, jako mnohé jiné – je obrazem celého individuačního procesu od jednoty až ke kvaternitě a mandalickému završení.

Přeji Vám, milí čtenáři, aby Vás tato kniha provedla symbolickou krajinou pohádky. Umožní-li zahlédnout vlastní vnitřní pohyb, pak splnila svůj smysl.

V Praze, březen 2026

Jana Šintáková Michalicová

METODOLOGICKÝ RÁMEC

Abychom mohli hlouběji porozumět vybraným symbolickým příběhům a jejich psychologickým významům, je nejprve třeba představit základní pojmy a koncepty, které tvoří teoretický základ tohoto výkladu. Nabízený metodologický rámec poskytuje přehled klíčových archetypálních a jungovských termínů, jež budou v průběhu knihy užívány. Pochopení těchto pojmů usnadní nejen orientaci v textu, ale i hlubší vhled do symboliky a psychiky lidské zkušenosti, kterou pohádky a mýty zrcadlí. Teoretickou část je možné podle potřeby přeskočit a vrátit se k ní kdykoli později.

Archetyp – základní vzorec, univerzální psychický obraz či motiv, který se opakovaně objevuje v lidské psýché napříč kulturami i historií (např. Matka, Hrdina, Stín, Animus, Anima). Patří do oblasti kolektivního nevědomí, což znamená, že nepřichází z osobní zkušenosti, ale je jakousi „dědičnou“ psychickou strukturou sdílenou lidmi. Může se dostávat i do vědomí, např. skrze pohádky, sny, umění nebo nečekaným vpádem z nevědomí. Vědomě se s archetypy pracuje v psychoterapii, ve spiritualitě či v kreativní tvorbě tak, že je lze rozpoznávat, zaujímat k nim postoj, integrovat či transformovat.

Naproti tomu archetypová postava představuje konkrétní narativní projev archetypu v příběhu, v kultuře nebo v individuální zkušenosti: Hrdina (Odysseus, Artuš, Superman), Moudrý stařec (Merlin, Gandalf, Yoda), Stín (Drákula, Darth Vader, Joker), Velká matka (Bohyně Gaia, Panna Marie, pohádková macecha). Mezi základní archetypy patří Anima (ženský princip v nevědomí muže), Animus (mužský princip v nevědomí ženy), Stín (nepřijaté a potlačené obsahy v nevědomí) a Bytostné Já, které představuje centrum a cíl psychické individuace.

V pohádkách vystupují maskulinní archetypy, které Robert Moore pojmenoval: Kouzelník, Milovník, Válečník a Král[2]. Tyto obrazy lze vnímat jako přeznačení čtyř základních principů, které v této knize nazývám: Infimum malum, Éros, Logos a Summum bonum. Analogicky lze odvodit i jejich femininní protějšky: Stařena, Milenka, Matka a Panna, jež korespondují s mužskými archetypy a vznikly převedením do ženského rodu. Použití řecko-latinského označení pro čtyři základní principy Kvaternity umocňuje jejich výmluvnost, neutrálnost z hlediska rodu a tedy i univerzálnost.

Archetypy nejsou statické – mění se, zrcadlí, prolínají podle situace a vstupují do konstelací, v nichž si pohádkové postavy vzájemně plní role pomocníků a doplňků s cílem podpořit vývoj hrdiny. V pohádkách se hrdina setkává s archetypy, které mu chybí – potřebuje je integrovat, aby dosáhl své psychické a archetypální úplnosti. Každý archetyp je ambivalentní – má dva stínové póly: aktivní a pasivní (např. Panna Marie i Baba Jaga jako zástupkyně Velké Matky, ale jedna v světelném a druhá v stinném pólu). Mezi dvěma neslučitelnými póly hrdina hledá třetí řešení – zralý střed, Jungovo coniunctio, Buddhovu zlatou střední cestu, která překračuje dualitu světla a tmy. Tuto trojpolární strukturu archetypů rozpracoval jungiánský analytik Robert Moore ve své knize. Např. nad archetypy Tyrana a Slabocha stojí zralý Král ve své plnosti; nad Sadistou a Masochistou se tyčí archetyp pravého Válečníka; nad bipolárně stínovými póly Manipulátora a Neviňátka září Kouzelník; Milovník ve své plnosti stojí nad bipolárně stínovými podarchetypy Casanovy a Impotentního milovníka. Zatímco stínové extrémy vedou k rozkladu, zralý archetyp představuje syntézu a transcendentní třetí možnost.

Integrace – není jen intelektuální skrze pochopení významu, ani jen emocionálně-energetická, ale celostní – dotýká se psyché, těla, mysli i ducha. Jung vycházel z předpokladu, že psyché je „energetický systém“. Je-li část osobnosti odštěpena (např. Stín, komplex, trauma), vyčleněná část se projevuje skrze symptomy: sny (na symbolické rovině), myšlenky (na intelektuální rovině), afekty (na emoční rovině), somatiku (na tělesné rovině). Skrze integraci se energie navrací do celku psychické struktury a stává se znovu dostupnou vědomí. Pocitově to může působit jako „návrat síly“, uvolnění, rozšíření prostoru v sobě. Slovo integrace je technický zastřešující pojem pro: tiché vítězství nad inflací archetypu, uvědomění si archetypálního působení bez jeho přijetí, integraci energie, stažení projekcí, iluzí a identifikací, zkrocení dezintegrovaného archetypu a symbolickou práci (např. s pohádkami, mýty, sny), pojmenování a změnu vzorců chování.

Individuační proces – Jungův ústřední princip vývoje osobnosti, zahrnující nejen cestu do vlastního nitra a k vědomému vztahu s nevědomím, ale i integraci archetypů, nesení osamělosti vlastního postoje, oddělení od slepé identifikace s kolektivem a oproštění od potřeby potvrzení. Jelikož nejhlubší a nejdůležitější setkání je „setkání se sebou samým“, znamená, že pramen moudrosti a vedení je uvnitř jednotlivce, nikoli v autoritách. Campbellův monomýtus a „cesta hrdiny“ je mytologickou paralelou procesu individuace. Individuační cesta není hned cestou hrdiny, ale cestou k hrdinství — tedy k vnitřní celistvosti. Hrdinství není boj se světem, nýbrž hrdinská odvaha čelit vlastnímu nevědomí, čím se nakonec sjednotí protiklady v psýché. Je nutno projít různými archetypy, které Jung chápal jako etapy vnitřního vývoje osobnosti k hrdinství. Kořeny prastarého duchovního procesu lze nalézt v mytologii a náboženské tradici, kde se objevuje jako hledání celistvosti, spásy nebo osvícení. Proces individuace lze na psychické úrovni definovat jako integraci duše, léčbu a sjednocení vnitřních protikladů. Na symbolické úrovni bývá personifikován alchymistickými postavami Sol a Luna nebo pohádkovou svatbou krále a královny. Na archetypální úrovni symbolizuje coniunctio středu osobnosti s Bytostným Já. A konečně, na spirituální úrovni jde o mysterium coniunctionis – sjednocení s Bohem, s Kosmem, s prapodstatou bytí. Individuace není cesta k dokonalosti, výkon, ale cesta k pravdivosti – nejde jen o dosažení cíle, ale o celý proces.

Stín – v jungovské psychologii je částí osobnosti, obsahující potlačené, nevědomé a tabuizované aspekty ega –vše, co člověk nechce (či nemůže) vědomě přijmout jako součást sebe sama. Stín může být negativní povahy (hněv, závist, krutost, touha po moci), ale i pozitivní povahy, tedy živoucí, tvořivé, vitální dary (touha po svobodě, kreativita, krása, radost, hojnost, estetika, sexualita, odvaha). Kdo Stín ignoruje či popírá, je jím ovládnut z nevědomí (např. formou projekce na druhé – „zlo je všude kolem, jen ne ve mně“). Kdo odštěpený Stín vědomě zpracovává, ten jej integruje, a tím i roste. U morálně silných lidí bývá jejich odštěpený Stín nejsilnější, mnohdy v podobě nemoci. Kdo si je plně vědom temnoty, jejím destruktivním účinkům se vyhne, a Stín využije jako potenciál, tvořivost a energii, přitom negativitu dokáže zpracovat – tu svou i cizí. Integrovat lze pouze dříve potlačený Stín. Integrace Stínu neznamená destruktivní chování ani programově mechanickou dobrotu – naopak, postačuje dialog se Stínem ve formě potenciálu volby, znalosti své schopnosti být zlý a vědomém zpracování temných aspektů psychiky – zvědomění impulzu bez nutnosti konkrétní čin vykonat, např. psát detektivní romány s kriminální tématikou, svěřit se či umělecky ztvárnit. Dochází k růstu, hlubší integraci a celistvosti – člověk je autentický, živý (ne robotický) a pružný (ne rigidní).

V mýtech a pohádkách se setkání se Stínem zobrazuje jako střet s temnou postavou stejného pohlaví – s nepřítelem, příšerou či překážkou, jenž je třeba překonat. Postava opačného pohlaví pak ztělesňuje Animu či Animuse. Stín se týká obou pohlaví a jeho neintegrovaný projev může narušit psychickou rovnováhu.  Analogií může být nesprávně zapojená elektro-součástka, která způsobuje zkrat, zatímco správné zapojení umožní funkční průběh – podobně správná integrace archetypu přispívá k psychické rovnováze a vnitřní stabilitě. Jungovský pojem „integrace“ nepředstavuje upřednostnění jednoho pólu nad druhým, ale lze jej chápat jako propojení dvou pólů do vztahu, který umožňuje vznik syntézy (coniunctio oppositorum), jež podporuje vyvážený a funkční psychický celek. V pohádkách hrdina hledá lék pro nemocného otce jako ono třetí řešení v procesu zdraví–nemoc–léčba (rubedo, zlato, elixír). Proces integrace může být podporován i prostřednictvím léčebných prostředků či jiných terapeutických intervencí, které usnadňují rovnováhu mezi zdravím a nemocí.

Podle von Franz není žena od svého Stínu oddělena v takové míře jako muž – spíše s ním bývá ztotožněná nebo posedlá, zatímco mužův Stín se častěji objektivuje navenek: vidí ho v jiných mužích, v rivalovi, v nepříteli. Neindividuovaní lidé nemívají Stín integrovaný ve vědomí, ale stává se součástí jejich identity, která není eticky zpracovaná, a proto neprospívá sobě ani okolí. Zatímco zlí lidé Stín nosí jako zbroj a dávají jej okázale na odiv, hodní lidé mívají největší Stín – potlačené impulzy ve formě zlosti, výčitek, touhy po prosazení – ne proto, že by byli zlí, ale protože Stín je potlačený, neprojevený, odštěpený. Stín skrytý pod vrstvou morální integrity a snahy o dobré chování se projevuje nemocí ve chvílích oslabení nebo nevědomými chybami, které si lidé vyčítají, protože nejsou „tak dobří, jak by měli být“.

Fáze coniunctio

Symbolický význam

Archetyp / symbol

Pre-coniunctio ega s osobním  Stínem

Setkání ega se stínovými  aspekty: loupežníci, podvodníci

Laň s parožím

Coniunctio vědomí a nevědomí

Integrace nevědomých obsahů do vědomí

Hermafrodit

Coniunctio duše s archetypy

Androgyn

Androgyn

1. TŘETÍ PRINC

2. POPIS FIGUR

3. VELKÁ MATKA

4. OTEC A VLÁDCE

5. TŘI SLOŽKY PSÝCHÉ

6. FEMININNÍ PRINCIP

7. STROM ILÁN

8. INDIVIDUAČNÍ PROCES

9. ÚROBORICKÁ JEDNOTA

10. POLARIZACE

11. TŘETÍ ŘEŠENÍ

12. KVATERNITA

13. MANDALA

14. ČTYŘI DIMENZE

15. NÁVRAT DOMŮ

ZÁVĚR

GLOSÁŘ

DODATEK

ZDROJE

COPYRIGHT

Table of Contents

Motto

Věnování

Poděkování

Úvod

Metodologický rámec

1. Třetí princ

2. Popis figur

3. Velká matka

4. Otec a vládce

5. Tři složky psýché

6. Femininní princip

7. Strom Ilán

8. Individuační Proces

9. Úroborická jednota

10. Polarizace

11. Třetí řešení

12. Kvaternita

13. Mandala

14. Čtyři dimenze

15. Návrat domů

Závěr

Glosář

Dodatek

Zdroje

Copyright