Eloisa James

VISCOUNT IN LOVE

Copyright © Eloisa James, 2024

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-408-3

Tuto knihu věnuji své dceři Anně,

která nejenže ji se mnou vymýšlela a upravovala ji, ale také poskytla Florence své strašidelné příběhy,

jež napsala v devíti letech.

1. kapitola

13. března 1800

Ples lorda Westcota

Westcote House, Londýn

„Ani nevíš, jak moc na tvou sestru žárlím,“ zašeptala ctihodná slečna Klára Vetryová s pohledem upřeným do plesového sálu. „Myslíš, Torie, že mě někdy bude nějaký džentlmen zbožňovat tak, jako Leonořin snoubenec tvou sestru?“

„Určitě!“ odpověděla slečna Viktorie Suttonová. „Ale abych byla upřímná, nezdá se mi, že vikomt je do Leonory zamilovaný. A ani ona do něj.“

Když v posledních měsících sledovala, jak se vikomt Kelbourne její starší sestře dvoří, nepozorovala ani u jednoho z nich známky kdovíjak silné vášně. Vikomt si v její společnosti zachovával svůj obvyklý zamračený výraz a Leonora se tvářila triumfálně. V jejím případě to dávalo smysl, protože se už v dětském věku rozhodla, že se raději vdá za pouhého vikomta než za vévodu. Dámy vyššího postavení bývají pronásledovány reportéry, ale ona už tehdy drby pohrdala.

Klára, romantická až do morku kostí, se nenechala skeptickou poznámkou své přítelkyně zviklat. „Copak nevidíš, jak se na ni Kelbourne dívá? Vždyť mu oči jen planou.“

Torie pohlédla přes taneční parket na místo, kde stála Leonora se svým vikomtem, lordem Dominikem Alstonem Augustem Kelbournem, který byl přesně tak strnulý, jak naznačovalo jeho jméno. „Já v jeho očích žádný žár nevidím.“

„Nebuď směšná, Torie,“ nevzdávala se Klára. „Poslední bulvární sloupek v The Ladies’ Mercury označil zasnoubení tvé sestry za ‚nejromantičtější v sezóně‘! To by přece nemohlo působit tak romanticky, kdyby Kelbourne nebyl do tvé sestry zamilovaný, nemyslíš?“

Torie si v duchu řekla, že musí požádat svou služebnou, aby jí ten článek přečetla. Ona ve vikomtově tváři žádný obdiv neviděla. Ti dva stáli vedle sebe a mlčeli, možná proto, že Leonora neměla ráda tlachání. Podle Toriina názoru, který jí našeptávala závist, bylo mlčení účinným nástrojem, jímž si její sestra budovala pověst ctnostné dámy. Kelbourne by zřejně nevycházel z překvapení, kdyby poznal pravou Leonoru, jež se svou skutečnou povahou podobala jeho nechvalně známé milence, lehkomyslné Italce, která údajně při snídani upřednostňovala růžové šampaňské před čajem.

„Snad si nemyslíš, Kláro, že se Kelbourne vzdá té operní pěvkyně?“ poznamenala šeptem Torie. „Ujišťuju tě, že to neudělá.“

„Dámy tyhle drby ignorují,“ odvětila Klára a vzápětí tohle pravidlo porušila. „Slyšela jsi, že sestra lorda Kelbourna, lady Dorneyová, opustila manžela a odešla žít se svým nejnovějším milencem?“

„To není pravda,“ odmítla to Torie rezolutně.

„A nechala mu na krku dvě děti!“ dodala Klára s potěšením.

„Lady Dorneyová s manželem přijali naše pozvání a včera se u nás zúčastnili večeře na oslavu Leonořina zasnoubení. Netvrdím, že lady nemá milence, protože s manželem za celý večer nepromluvila jediné slovo, ale byli tam. A spolu.“

„To je zklamání,“ poznamenala Klára smutně. Vzápětí však ožila. „Lord Kelbourne právě položil ruku na záda tvé sestry. Umřela bych, kdyby se mě takhle dotkl. Má tak velké ruce, že jí obepínají žebra.“

„Nejspíš proto, že Leonoře stačí k jídlu jen pár lístků salátu. Pochybuju, že bys chtěla vypadat jako ona.“

Klára znovu pohlédla na taneční parket. „Kdybych tím získala takového okouzlujícího muže, klidně bych se živila jenom salátem.“

Je pravda, že Kelbourne byl statný štíhlý muž s rysy jako vytesanými z mramoru, které doplňovaly kadeře tmavých vlasů, a stejně tak se nedalo popřít, že jeho široká ramena a svalnaté tělo byly pastvou pro oči dam.

Tedy ne že by Torie někdy pokukovala po budoucím manželovi své sestry. „Mně by se víc líbilo, kdyby můj manžel nebyl známý tím, že ztrácí nervy a křičí ve Sněmovně lordů, kdykoliv se mu něco nelíbí,“ poznamenala. „Podle mého názoru by Kelbourne byl velmi dotčený, kdyby na něj Amor vystřelil šíp. Pánové jeho druhu se neobtěžují láskou. Možná ani náklonností.“

„Ale ano,“ nesouhlasila její přítelkyně. „Nečetla jsi Lásku nade vše?“

„Tyhle romány jsou tak povrchní… tak frivolní,“ odbyla ji Torie povýšeným tónem.

„Ale jdi!“ zvolala Klára. „Ty a já jsme frivolní, Torie! Nemůžu uvěřit, že jsi to ještě nečetla.“

„Takovými trivialitami pohrdám.“

Její přítelkyně na ni pohlédla přimhouřenýma očima. „O čem to mluvíš? Minulý týden jsi mi říkala, že tvůj manžel si bude muset poradit s celou domácností sám, protože ty máš v plánu trávit volný čas uspořádáváním svých pentlí a krajek.“

Torie přešla do protiútoku. „Možná jsem povrchní, ale alespoň netahám kočku na ples!“ odsekla.

Klára zvedla taštičku ve tvaru kočičí hlavy. „Mluvíš o mé milované kabelce?“

„Samozřejmě! Ty vousy jsou z drátu? Asi ano, protože mě něco píchlo do boku.“

Klára začala kočičí vousy narovnávat. „Pořád se kroutí a zamotávají, zvlášť když tančím. Ale změnila jsi téma, Torie.“

Jenže Torie neměla chuť mluvit o knihách ani o bulvárních článcích. „Zkrátka Kelbourne včera při večeři neprojevil žádné známky zamilovanosti. A co se týče mé sestry, ujišťuju tě, že Leonora v něm vidí hromadu zlatých mincí se šlechtickou korunkou navrchu.“

„Stejně bych dala cokoli za to, abych si ho mohla vzít,“ povzdechla Klára.

„Je to povýšený mrzoutský chlap. Rozmáčkl by tě jako štěnici. Při večeři nemluvil o ničem jiném než o jakémsi prázdném tlachání ve Sněmovně lordů.“

„Prázdném tlachání!“ zvolala pohoršeně Klára a zasmála se. „Nejspíš strávil den přepisováním zákonů země.“

„To je mi jedno,“ mávla rukou Torie. „V každém případě je nudný. A taky starý.“

„Není starý!“ protestovala Klára. „Chodil s mým bratrem do Etonu, takže mu ještě není třicet. Nanejvýš sedmadvacet.“

„Tak to je starý,“ prohlásila Torie klidně. „Ostatně snad mi nechceš tvrdit, že Kelbourne byl v mládí okouzlující.“

Klára otevřela ústa, ale Torie jí nedala šanci. „Možná má Leonoru rád, tedy do takové míry, do jaké je něčeho takového schopen,“ pokračovala. „Podle mě jsou jako dvě ryby, které plavou vedle sebe a rozhodnou se spářit. V očích pstruha těžko uvidíš romantické jiskření.“

Klára náhle zrudla a z úst jí unikl podivný zvuk.

„Panebože!“ vyhrkla Torie, když se otočila, a snažila se nezrudnout. „Neřekla vám chůva, že ti, co poslouchají za dveřmi, o sobě neuslyší nic dobrého?“ dodala k muži, který je překvapil.

„Já mám rád ryby, takže vaši poznámku beru jako kompliment,“ odpověděl vikomt Kelbourne. „I když souhlasím, že osm let, které nás dělí, mě může dělat starším… anebo naopak vás dětinskou.“ Z jeho výrazu šel takový strach, že Klára vykřikla, uklonila se a utekla pryč.

2. kapitola

Torii napadla osvěžující myšlenka: vždyť Leonořino zasnoubení vlastně znamená, že v Londýně je alespoň jeden muž, kterému se nemusí snažit zalíbit. Odteď to bude úkol její sestry.

Tedy pokud se s tím Leonora bude obtěžovat.

„Váš zamračený pohled odehnal mou nejlepší přítelkyni,“ poznamenala.

„Z toho, co jsem zaslechl, soudím, že máte o sobě vyšší mínění než o chladném pstruhu,“ řekl lord.

„Ve skutečnosti o sobě nemám příliš vysoké mínění,“ odpověděla Torie. „Problém je v tom, že jsem se rozhodla vzít si za muže někoho, kdo má vyšší tržní hodnotu než já.“

Zdálo se, že ho to příjemně překvapilo. „Jste krásná, okouzlující a dobře vychovaná,“ odpověděl vikomt Kelbourne a pozvedl koutek úst v náznaku úsměvu. „Myslím, že je možné považovat vás za luxusní zboží.“

Také Torie se na něj usmála. „Nemínila jsem z vás loudit komplimenty.“

Lord jen zakoulel očima.

„Je pravda, že jsem velmi extravagantní,“ řekla Torie, přitom ji napadlo, že Kelbourne je desetkrát hezčí, když je překvapený a ztratí svou povýšenost. „Vezměte si například mé fiží.“

„Jestli se nemýlím, je to náprsní krajka, kterou nosí ženy. Ale vy žádnou nemáte.“

„Přesně tak!“ přikývla Torie. „Tyhle šaty mi modistka ušila s elegantní alsaskou krajkou. Jenže jak vidíte, já jsem se jí okamžitě zbavila.“

Náhle jí došlo, že se tím nebezpečně přiblížila k flirtování se svým budoucím švagrem, a přestože jeho oči nesklouzly k jejímu nesporně hlubokému výstřihu, rychle laškovný úsměv stáhla.

„Mohu vás doprovodit na večeři, slečno Viktorie?“ zeptal se lord.

„Nebylo by vhodnější, kdybyste doprovodil mou sestru?“

„Slečna Suttonová má v úmyslu dělat společnost vašemu otci siru Williamovi. Budeme večeřet s nimi.“

„Leonora se zřejmě snaží držet ho dál od brandy,“ poznamenala Torie.

Kelbourne nehnul ani brvou, což znamenalo, že už o sklonu jejího otce k nadměrnému pití ví. „Teď jsme rodina,“ dodala Torie a zamrkala na něj, „takže se dozvíte všechna naše tajemství. Ale já jsem slíbila večeři s tancem lordu Patersonovi, takže se budu muset vzdát potěšení z večeře en famille.“ Ráda tu a tam používala francouzské fráze, aby vyvrátila rozšířené přesvědčení, že je nevzdělaná.

Což také byla, ale na tom teď nesešlo.

Kelbourne se zamračil. „S Patersonem byste neměla večeřet,“ řekl. „Ten chlap je neschopný trouba.“

„Vždyť si ho nebudu brát,“ odpověděla s pokrčením ramen.

Lord otevřel ústa, aby něco řekl, ale Torie zvedla ruku. „Ani s ním nebudu bloudit v křoví,“ pokračovala. „Je to sice moje první sezóna, ale nejsem hloupá.“

To už se za Torií objevila Leonora. „Samozřejmě, že nejsi,“ řekla ostrým tónem. „Spousta lidí neumí číst. Doufám, že se to naučíš ještě před koncem sezóny.“

Torie postřehla vikomtův překvapený pohled, ale odmítla dát cokoliv najevo. Alespoň teď ví, proč je její hodnota na sňatkovém trhu tak nízká. Už dva džentlmeni stáhli své nabídky k sňatku, když jim její otec sdělil, že je negramotná.

„Tak teď znáte další rodinné tajemství, lorde Kelbourne,“ řekla. „Moje sestra hltá knihy, jako by to byly kartičky s populárními popěvky, takže se nemusíte bát, že váš dědic zdědí mou omezenou inteligenci.“

„Máš rozcuchané lokýnky,“ poznamenala Leonora. „Radím ti, abys ses šla upravit. Večeře je připravená.“

Torie si odfoukla blond kudrlinku z tváře. „Nemůžeme být všechny tak dokonalé jako ty, Noro,“ odsekla.

„Neříkej mi tak,“ sykla její sestra.

„Myslela jsem, že před tvým snoubencem nemáme žádná tajemství. Když jsem byla malá, nedokázala jsem vyslovit Leonora,“ obrátila se ke Kelbourneovi, „a tak jsem si to zkrátila na Noru. Jenže to se mé sestře nikdy nelíbilo, proto vám radím, abyste to nepoužíval ani vy.“

„To bych si netroufl,“ odpověděl Kelbourne. „Slečno Suttonová, co kdybychom vyhledali sira Williama?“ dodal ke své snoubence.

„Klidně jí říkejte Leonora,“ vložila se Torie. „A když už jsme u toho, mě můžete oslovovat Torie. Proboha, vždyť už bylo vaše zasnoubení oznámeno…, i když se nechystáte vzít dřív než za rok.“

„Takové oslovení bych považovala za nezdvořilé,“ prohlásila Leonora mrazivým tónem a zavěsila se do vikomtovy nabídnuté paže. „Možná je tam dětský stůl, Viktorie,“ dodala.

Kelbourne se rozloučil kývnutím hlavou.

„Pcha!“ ušklíbla se Torie, když odešli. Oba jí připadali chladní a strnulí jako zmrzlé větve v zimě. Zasloužili si jeden druhého.

O dva roky později

Po obřadu jsou smuteční hosté vyzváni, aby se připojili k pohřebnímu průvodu, který doprovodí ostatky zesnulých k pohřbu do rodinné hrobky v Kelbourne Chapel.

3. kapitola

13. února 1802

Přijímací pokoj v Kelbourne House, Londýn

Dvojčata se držela za ruce.

Torii připadly obě děti zvláštní. Mohlo jim být deset nebo jedenáct let, byly bledé, drobné postavy a měly světle zelené oči a úzkou bradu. V černém oblečení připomínaly hubené havrany.

Na pohřbu svých rodičů ani na pohřební hostině nebyly, protože při takových příležitostech se nedoporučovalo projevovat silné emoce, jaké se daly očekávat u dětí zesnulých.

Tyhle děti však žádné známky smutku neprojevovaly.

Dívka si třela kotník o druhou nohu, jako by jí svědily těžké černé punčochy. Když ji chůva plácla po rameni, na chvíli se uklidnila, ale pak přešlápla na druhou nohu a začala znovu. Její bratr zíral přímo před sebe a tvářil se, jako by byl duchem někde jinde.

Torie pro ně měla pochopení.

Vikomt Kelbourne si odkašlal. „Slečno Suttonová, slečno Viktorie, sire Williame, dovolte mi, abych vám představil děti mé zesnulé sestry, slečnu Florence a pana Valentina. Doprovází je chůva Bracknellová.“

Ani jedno z dětí nijak nereagovalo, dokud chůva nepostrčila Valentina dopředu. Chlapec se uklonil, dívka udělala pukrle.

„Vypadají, že jsou v pořádku,“ řekl sir William. „Zdá se, že je smutek nezlomil.“

„Žijí na venkově,“ poznamenal Kelbourne.

Dvojčata zřejmě znala svou nechvalně známou matku lady Dorneyovou jen málo, pokud vůbec, a vzhledem ke skandálu, jenž následoval po jejich narození – kdy se celá vyšší společnost předháněla v dohadech, který z milenců lady Dorneyové je otcem dětí –, se od nich patrně držel stranou i lord Dorney.

Torie se podívala na svou sestru, ale Leonora si pohrávala se smaragdovým náramkem, který jí Kelbourne dal minulý měsíc poté, co mu konečně dovolila stanovit datum jejich svatby.

Torie ji šťouchla do žeber.

Leonora sebou trhla. „Co je?“

„Ty děti,“ zašeptala Torie.

Její sestra rychle vstala. „Prosím, odpusťte mi. Jsem slečna Suttonová,“ vyhrkla, „a jsem zasnoubená s vaším poručníkem. Upřímně vám kondoluji.“

Také Torie vstala. „A já jsem její sestra, slečna Viktorie. Je mi velmi líto smrti vašich rodičů.“

Děti na ně pohlédly jasnýma očima a obě současně řekly: „Děkujeme.“

Snoubenec Toriiny sestry se na sirotky díval s výrazem muže, který zdědil skříňku s hádankami bez klíče. Měl kruhy pod očima a pohublou tvář.

Vikomt Kelbourne zjevně svou skandální sestru miloval a Torie nepochybovala, že během pohřbu prožívá nepředstíraný smutek…, i když jediné výbuchy silných emocí pocházely od bývalých milenců lady Dorneyové, kteří se prozradili tím, že po celou dobu usedavě plakali.

Jestli vikomt miloval také osiřelé děti své sestry, byla jiná otázka. V tu chvíli k nim rozhodně neprojevoval otcovskou vřelost. Krátce kývl na chůvu Bracknellovou a děti se rozloučily úklonou a pukrlem. Pak je chůva odvedla.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, sir William vstal a zamířil ke karafě s brandy. „Ten chlapec je trochu hubený, nezdá se vám?“ řekl. „Nevidím u nich žádnou podobu s Dorneyem…, ale to je diskutabilní.“

„Ujišťuji vás, že mladý Valentin se podobá svým otcovským předkům,“ prohlásil Kelbourne.

Torie sebou při pohledu na nasupený výraz jeho lordstva trhla. Bohužel její otec stál obrácený zády do místnosti.

„Samozřejmě!“ ozval se sir William, aniž se otočil, a nalil si sklenku. „Vzhledem k tomu, že podle všeho žili Dorneyovi odděleně, je velká smůla, že byli v tom kočáře spolu. Pohřeb jste zorganizoval dobře a správně, vikomte. Ty smuteční kočáry, to byl hezký nápad. Nikdo z pomlouvačů nemůže tvrdit, že jste své ubohé sestře neuspořádal důstojné rozloučení, a to i přes její svobodomyslné způsoby. Musí to pro vás být úleva, ale nedal jste to najevo.“

„Nikdy nebudu považovat smrt lady Dorneyové za úlevu,“ řekl Kelbourne hlasem chladným jako arktický led.

Sir William dopil brandy, a než se otočil, nalil si další sklenku. Ani muž tak netečný k druhým, jako byl Toriin otec, nemohl přeslechnout varovný tón v lordově hlasu.

„K čertu, vždycky se mi podaří udělat nějakou botu!“ zvolal. „Prosím, odpusťte mi mou neomalenost. Ostatně ani já nemohu tvrdit, že by v naší rodině nebyly ženy nespoutané konvencemi.“

Leonora zvedla hlavu, ale pak znovu sklonila pohled ke svému náramku.

„Moje choť měla sklon tančit podle vlastního rytmu,“ pokračoval sir William. „Ach bože, ale jaká to byla rozkošná žena, temperamentní, okouzlující… koketní. Nemohla si pomoct. Prostě celá vaše Leonora.“

Dopil sklenku a znovu se otočil ke karafě. „Opravdu si nedáte doušek, vikomte?“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Kelbourne. Torie měla nepříjemný pocit, že sestřin snoubenec už není ochotný další netaktní výroky jejího otce tolerovat.

Leonora zírala na smaragdy, jež zdobily její zápěstí, se zaujetím klenotníka. „Samozřejmě Leonora se podobá mé ženě zjevem, ale tím to končí,“ dodal sir William. „To naše Torie, ta je po své matce. Ještě se nesetkala s mladým mužem, kterého by nedokázala okouzlit.“

Torie se usmála. „Děkuji, tatínku. Není to sice pravda, ale oceňuji vaše mínění.“

„Torie je stejně frivolní, jako byla její matka,“ řečnil sir William. „Vždycky jsem to říkal, zvlášť když si vychovatelky stěžovaly, že se nedokáže naučit číst. Ostatně proč by dáma neměla být frivolní? A vůbec, proč by žena měla umět číst a psát? To je jako chtít po praseti, aby zpívalo operu.“

Torie nehnula brvou. Nebylo to poprvé, co ji někdo přirovnal k hospodářskému zvířectvu.

„Co s těmi dětmi zamýšlíte, lorde Kelbourne?“ vložila se do hovoru Leonora. „Možná by je mohla vychovávat teta nebo někdo takový na venkově. Chlapce byste mohl poslat do Etonu – koneckonců zdědil titul –, ale co dívka? Co bude s ní?“

„Jsem jejich jediný příbuzný,“ řekl vikomt stroze. „Nemáme žádné tety, které by žily na venkově nebo jinde. Podle závěti mého švagra jsem byl ustanoven jejich in loco parentis, tedy jejich zákonným zástupcem.“

„V tomto věku to není nic složitého,“ ozval se sir William. „Svěřte je do péče dobré ženy a máte vystaráno. Až budou starší, teprve pak jsou na obtíž. Člověk je musí doprovázet na plesy a podobné společenské události.“

„Přesto vás, otče, vídáme během sezóny tak zřídka,“ poznamenala Leonora se zjevnou trpkostí.

Torii se sevřelo srdce. Leonora nikdy nebyla ve své nejlepší formě, když se mluvilo o silných emocích…, tedy pokud se „její nejlepší forma“ dala charakterizovat jako snaha udržovat iluze poslušné, dokonale vychované dámy.

„Ani jedna z vás nepotřebuje, abych vám hledal vhodného ženicha,“ podotkl sir William. „Mám plné ruce práce s odmítáním mužů, kteří si chtějí vzít Torii.“ Vrhl na Kelbourna mužný úšklebek. „Plesy mě nezajímají, synu, ale uvidíte mě na svatbě. A na křtinách, tedy pokud to bude dítě Leonory samozřejmě… Radši na tom začněte hned pracovat. Jak vidíte, já jsem skončil se dvěma dívkami. Měl jsem se oženit mladší.“

Kelbourne se zatvářil do té míry zděšeně, jak jen to je možné u někoho, kdo si udržuje tak přísnou kontrolu nad svými rysy. Torie si nebyla jistá, jestli jeho pohrdání vyplývalo z toho, že ho sir William oslovil „synu“, nebo z náznaku, že by mohl mít dítě mimo manželství.

„Jsem nucena konstatovat, otče, že i na vás je ten návrh velmi nevhodný,“ poznamenala Leonora. „Musím vám připomínat, že svatby se během období smutku nekonají? Vzhledem k tragické ztrátě, která postihla lorda Kelbourna, se nebudeme brát dřív než za rok.“

Její snoubenec na ni vrhl pohled zpod staženého obočí. „Věřím, že za daných okolností by nám slušná společnost porušení tohoto pravidla odpustila.“

Torii se podařilo neobrátit oči v sloup. Bylo zřejmé, že vikomt Leonoru nezná, jestli si myslí, že její sestra by byla ochotná porušit nějaké společenské pravidlo. Jakékoli.

Jak se dalo očekávat, Leonora odpověděla s neskrývanou nelibostí. „Pokud naznačujete, lorde Kelbourne, že bych měla hodit za hlavu konvence a vzít si vás, abych mohla hrát roli matky dvou sirotků, dopouštíte se velkého omylu.“

Nastala nepříjemná pauza, během níž bylo slyšet pouze to, jak sir William polyká brandy.

Torie Kelbourna dobře neznala, za dva roky Leonořina zasnoubení s ním mluvila jen několikrát, ale nelíbil se jí svit v jeho očích. Z dotčeného výrazu přešel do rozzuřeného. „Předpokládám, lady, že vaše necitlivé chování neodráží vaši skutečnou povahu,“ prohlásil.

„Abych byla upřímná, Kelbourne, vzhledem k nejistotě ohledně jejich otcovství by bylo nejlaskavější vychovávat vaše svěřence se zdrženlivým očekáváním, jak se věci vyvinou dál,“ odpověděla Leonora chladně. „A na venkově.“

Vikomt přimhouřil oči. „Překvapujete mě, slečno Suttonová. Znovu opakuji, že Valentin a Florence jsou bezpochyby přímými potomky lorda Dorneye.“

Torie si s trpkostí pomyslela, jestli musí Leonora odložit svou poslušnost zrovna dnes, kdy její snoubenec právě pohřbil svou jedinou sestru. „Jsem si jistá, Leonoro, že si dvojčata zamiluješ,“ vložila se mezi ně.

„Moje náklonnost k nim je mimo pochybnost. Nelze však přehlížet postoj společnosti. Valentin má titul a majetek, ale vzhledem k veřejným prohlášením zesnulého lorda Dorneye ohledně jeho manželského soužití je šance Florence na slušné manželství mizivá.“

To byla bohužel pravda. Lord Dorney oslavil narození dvojčat tím, že se opil a ve svém klubu oznámil, že se vyhýbá manželčině ložnici z obavy, aby při odchodu nenarazil na nějakého jiného muže.

Leonora semkla rty. „Otázky ohledně jejich původu je budou pronásledovat celý život. Florence nemůže být představena vyšší společnosti.“

Vikomt svraštil čelo, jako by mu konečně začalo docházet, že poddajnost jeho snoubenky byla pouze předstíraná. Leonora nedělala v posledních dvou letech nic jiného, než že souhlasila se vším, co řekl, ale zároveň striktně odmítala stanovit datum svatby. To mu mělo napovědět, jaká je ve skutečnosti.

Torie cítila, že se jí rozbušilo srdce. Její sestra se pyšnila tím, že nikdy nepotkala muže, kterého by nedokázala ovládnout – nebo oklamat –, ale teď se zdálo, že zřejmě narazila na někoho, kdo se jí v tomhle vyrovná.

„Až Valentin a Florence dosáhnou plnoletosti, moje žena a já je představíme společenské smetánce jako šlechtice, jimiž ostatně jsou,“ prohlásil Kelbourne. „Zdá se, že jsem při své žádosti o vaši ruku před dvěma lety opomenul jednu zásadní otázku. Máte v úmyslu být matkou našich dětí, slečno Suttonová? Nebo je hodláte odložit na venkově jako nechtěná koťata?“

Leonora zvedla obočí. „Podle mého názoru jsou děti nejšťastnější a nejzdravější, když nedýchají londýnský uhelný prach. Ale ráda zvážím i jiné názory. Ve své odpovědi na vaši žádost o ruku jsem vám slíbila dva syny. Nikdy neváhám splnit svou povinnost, lorde Kelbourne.“

Jenže co bylo tou povinností?

Porodit dvě děti, nebo je představit společnosti? Torie si s pocitem viny uvědomovala, že Leonora považuje sdílení manželského lože s vikomtem za nepříjemnou povinnost, kterou je třeba co nejdéle odkládat. Její sestra měla ráda štíhlé muže se zlatými kadeřemi a okouzlujícím výrazem. Naproti tomu vikomt Kelbourne měl černé vlasy, statnou postavu a byl morous. A také byl přímočarý. Toho už bylo moc. Prostě přemíra. To bylo slovo, které se Torie právě tento den naučila na pohřbu, když arcibiskup mluvil o „přemíře smutku a ztráty“.

„Vaší povinností jako mé manželky bude představit mé svěřence vyšší společnosti, ať už budou vyrůstat kdekoliv,“ řekl Kelbourne stroze.

Torie zadržela dech, zatímco v salónu zavládlo ticho. Ani sklenice sira Williama nezazvonila.

Těsně předtím, než se ticho stalo nesnesitelným, Leonora obdařila svého snoubence sladkým, naprosto falešným úsměvem. „Jak jsem řekla, nikdy nebudu zanedbávat své povinnosti coby vaše manželka. Zdá se, že Florence roste do krásy, a to samozřejmě pomůže jejím vyhlídkám na sňatek.“

Sir William postoupil dopředu tak prudce, že mu přes okraj sklenice vystříklo trochu alkoholu a jeho ovocná vůně se smísila s vůní Leonořina parfému. „Budoucí dáma potřebuje dětskou chůvu,“ prohlásil. Buď nepochopil podtext hovoru, nebo ho ignoroval. „My jsme ji vždy měli, spolu se třemi guvernantkami. Moje žena by na nic menšího nepřistoupila.“

Torie se zmocnila obava, že by se závoj Leonořina dámského klidu mohl každou chvíli potrhat, a tak vstala. „Jestli mě omluvíte, půjdu pozdravit lordovy svěřence v dětském pokoji,“ prohlásila.

Také lord Kelbourne vstal. „Rád vás nahoru doprovodím,“ řekl rychle.

Leonořiny oči se náhle rozzářily, jako by na něco přišla. „Možná nemáte v rodině svobodnou tetu, lorde Kelbourne, ale my máme Viktorii. Mohla by ty děti vychovávat v nějakém domku ve vašem venkovském sídle.“

Torie se přinutila k úsměvu. „Ještě nejsem stará panna.“

„Tohle je už tvá třetí sezóna,“ připomněla jí Leonora. „Těžko se dá čekat, že by nějaký ctihodný muž přehlédl tvou neschopnost vést domácnost.“

„Tvá sestra už dostala několik nabídek k sňatku,“ ozval se jejich otec a s cvaknutím odložil sklenici.

„Ale zájemci je pak většinou sami stáhli,“ prohlásila Leonora pohrdavě. Naklonila se dopředu a povzbudivě se na Torii usmála. „I pro tebe by bylo lepší, kdybys odešla na venkov, Viktorie. Mohla by ses tam věnovat malování. Jen pomysli na všechny ty králíky, kteří tam všude poskakují.“

„Obávám se, že musím odmítnout,“ řekla Torie. „Pořád čekám na svou lásku,“ dodala směrem ke Kelbournovi.

Ten se na ni nevěřícně podíval, ale Torie jen pokrčila rameny. Ještě nepotkala muže, kterého si vysnila.

Leonora nakonec ztratila trpělivost. „Čekáš na zázrak! Máš jen slušné věno, jsi silnější v pase a neumíš číst… To není moc. Ani veškerý šarm světa ti nezajistí ctihodného muže. Skončíš pod střechou lorda Kelbourna, tak se raději hned začni snažit být užitečná.“

Torie ztěžka polkla. Věděla, že Leonora dokáže být nepříjemná, jestliže se dostane do citově vypjatého stavu. Ale pořád to byla Nora, její starší sestra, která ji vždycky utěšovala, když jí chůva dala rákoskou přes ruce, křičela na ni a sebrala jí večeři – a často i snídani – jen proto, že se nemohla naučit abecedu.

„Vy malujete králíky?“ zeptal se Kelbourne, jako by všechny ty urážky z úst své snoubenky vůbec neslyšel.

„Ano, moje mladší dcera je malířka,“ odpověděl za ni sir William, pod vlivem alkoholu už trochu nezřetelně. „Maluje koťátka, růže, králíčky… Není to tak, Torie? Každý džentlmen by byl šťastný, kdyby si ji mohl vzít za ženu.“

Torie se napřímila, jak jen to šlo. Bohužel neměla Leonořinu štíhlou postavu, ale díky výšce pro ni bylo mnohem snazší vypadat důstojně. Zvedla bradu a podívala se Kelbournovi do očí. „Myslím, že koťátka a růže jsou vynikající náměty pro malbu,“ prohlásila vzdorně. „A králíci také, i když jejich zadek se mi maluje obtížně.“

„To je nechutné,“ poznamenala Leonora.

„Ale na králíčím stehýnku si pochutnáš a nepřipadá ti to nechutné,“ podotkl její otec. „Nebo chceš, abychom místo králičí stehýnko říkali králíčí zadek? Dnes budeme mít králičí zadek,“ zasmál se.

„Do dětského pokoje najdu cestu i bez doprovodu,“ řekla Torie v odpovědi na lordovu nabídku. Uklonila se a věnovala společnosti zářivý úsměv. „Buďte tak laskav, sire Williame, a pošlete naši služebnou nahoru, až budete připraven k odchodu.“

Leonora trvala na tom, aby s nimi šla i Emily, neboť se obávala, že by se jejich otec mohl opít, a v tom případě by bylo nutné mít doprovod. „Ještě nás čeká večeře,“ připomněl jí sir William a znovu zvedl sklenici brandy.

„Já budu večeřet s dětmi,“ řekla Torie a pomyslela si, že tímhle tempem bude její otec vyřízený ještě před začátkem večeře. Čas, který trávila se členy rodiny, si hlídala, a dnešní limit už měla vyčerpaný.

Vlastně ho už překročila.

Vikomt otevřel ústa, ale než stačil něco říct, Leonora pokračovala ve svých úvahách o výchově dětí. „To bude nejlepší, když Viktorie pozná vaše svěřence, Kelbourne. Nikdy nevíte, co přinese budoucnost.“

Až na to, že Leonora měla o budoucnosti jasnou představu: takovou, že o sirotky se bude starat její sestra a nikdy nebude mít vlastní rodinu.

Torie odcházela s úsměvem na tváři, což se v dané situaci zdálo jako triumf.

4. kapitola

U dveří salónu si Torie uvědomila, že snoubenec její sestry jde za ní.

„Opravdu se mnou nemusíte chodit,“ řekla lordu Kelbournovi a otevřela dveře dřív, než se stačil natáhnout a udělat to za ni. Tahle zdvořilost v ní pokaždé vyvolávala pocit ponížení, jako by to nebyla schopná zvládnout sama. „Váš komorník mi ukáže cestu do dětského pokoje.“

Přesto vyšel ven spolu s ní a zavřel za nimi dveře.

„Flitwicku, rád bych vám představil slečnu Viktorii, mladší sestru mé snoubenky,“ řekl důstojnému komorníkovi s melancholickou tváří, připomínající luční kobylku. Torie si všimla, že se komorníci často podobají svému zaměstnavateli. Komorník její rodiny měl samozřejmě červený nos a sklon pohupovat se sem a tam.

Flitwick se uklonil s elegancí vévody. „Je mi potěšením vás poznat, slečno Viktorie.“

„Raději mi říkejte Torie,“ navrhla mu s úsměvem, který trochu zmírnil strnulost jeho výrazu, takže možná nebyl tak přísný jako jeho pán. „Zůstáváte po celou dobu v Londýně, Flitwicku, nebo odjíždíte do Kelbourne Manor, když parlament nezasedá?“ zeptala se.

„Jako hlavní komorník doprovázím jeho lordstvo do Northamptonshire,“ odpověděl Flitwick.

„Mohu se zeptat, zda máte rodinu?“ vyzvídala dál Torie.

„Paní Flitwicková je moje hospodyně,“ vložil se Kelbourne s neskrývanou netrpělivostí. „Cestuje do Londýna a zpátky na venkov s námi. Půjdeme do dětského pokoje?“

„Za chvilku,“ odpověděla Torie a vychutnávala si skutečnost, že na rozdíl od své sestry se nemusí v každém okamžiku starat, jestli se vikomtovi zavděčí. Třebaže ani Leonora si s tím nedělala příliš starost, když už měla zásnubní prsten a smaragdový náramek.

Kelbourne překvapeně zamrkal. Zjevně nebyl zvyklý na jakýkoliv odpor. Torie si pomyslela, že manželský život s Leonorou pro něj bude velkým objevem. A ne zrovna příjemným.

„Mohl byste nám, prosím, říct, jak si děti zvykají na nový život?“ obrátila se znovu ke komorníkovi. „Moje sestra se velmi znepokojuje, jestli jsou šťastné.“

Povšimla si, že při této nepravdě sebou Kelbourne cukl, ale nespustila oči z komorníka.

„Přizpůsobily se dobře,“ odpověděl Flitwick. „Chůva Bracknellová přijela do Londýna s nimi, takže jejich vzdělávání pokračuje bez přerušení.“

„To jsem nemyslela,“ mávla Torie rukou. „Chtěla jsem vědět, jak se cítí, Flitwicku. Jistě víte, co myslím. Je to přece hrozná rána, ztratit najednou oba rodiče.“

Flitwickův přísný výraz se zmírnil. „Mají velké štěstí, že se o ně zajímáte, slečno Torie. Myslím, že se cítí dobře. Jsou bezpochyby inteligentní a paní Flitwicková říká, že se chovají pěkně…, tedy když si uvědomí, že je to třeba. Ale dalo by se říct, že jsou poněkud výstřední. Pořád mluví o těch nejpodivnějších tématech.“

„Z takových výstředností vyrostou,“ řekl Kelbourne a zamračil se, jako by mu komorník oznámil, že všechno máslo v domě je žluklé. Torie měla jasný dojem, že jeho lordstvo vnímá slovo „výstřední“ jako nadávku. Koneckonců vybral si za manželku Leonoru, ztělesnění anglické dámy.

I když jen na povrchu.

„Lorde Kelbourne, prosím, vraťte se ke svým hostům v salónu,“ řekla. „Flitwick mě doprovodí nahoru.“

„Ještě jsem se tam nepodíval, tak se raději ujistím, že je s dětmi všechno v pořádku,“ odpověděl.

Torie na něj zírala. „Vy jste v dětském pokoji ještě nebyl?“

„Jak jsem řekl,“ zabručel. Jeho výraz byl vždy uzavřený, ale teď se jeho rty semkly o trochu pevněji. Bylo zřejmé, že nemá rád kritiku, ani tu oprávněnou.

„Jejich rodiče zemřeli před týdnem,“ připomněla. „A kdy děti dorazily do vašeho domu?“

„Před čtyřmi dny,“ odpověděl Kelbourne stroze.

„A používal se nějak ten pokoj od doby, kdy jste byl dítě vy?“ zajímala se dál.

„Nebyl jsem dítě před sto lety.“

„Mohu vás ujistit, že matrace byly vyvětrány a pokoj nedávno uklizen,“ vložil se mezi ně Flitwick.

„Samozřejmě,“ řekla Torie. „Ale pokud lord Kelbourne hodlá plnit roli jejich in local parentis, musí se o ty děti starat.“

Začala stoupat po mramorových schodech, které vedly do prvního patra. „In loco parentis,“ opravil ji Kelbourne a vydal se za ní.

„Jestli ten výraz chápu správně, hodláte jim být otcem. Můžete je tedy odvézt na venkov, jak navrhovala Leonora. Ona sama zažila něco podobného; po smrti naší matky nás poslali na venkovské sídlo a sir William už do dětského pokoje nikdy nevkročil.“

„A měla na vás jeho absence ve vašem dětství nějaký významný dopad?“ zeptal se.

Ohlédla se na něj, ale znovu se rychle otočila zpátky. Napadlo ji, že je pro normální život až příliš hezký. Jeho profil by se hodil na řeckou minci. „Kdyby nám otec věnoval pozornost, jistě by to pro nás bylo užitečné. Naše chůva byla totiž stejně milá jako ta vaše Bracknellová.“

„Žádná chůva není milá,“ podotkl vikomt, když došli na podestu. Vlevo i vpravo se táhly prostorné chodby s karamelově zbarvenými podlahovými prkny, která se v odpoledním slunci leskla. Tapety byly vyzdobené obrazy fantaskních ptáků v jasných barvách.

„Ty tapety se mi moc líbí,“ poznamenala Torie a zastavila se, aby si je prohlédla. „Pávi a papoušci.“

„Vybrala je moje sestra těsně předtím, než odešla z domu, aby se vdala,“ řekl vikomt trochu jemnější hlasem. „Ručně malované a nesmyslně drahé na pouhou chodbu. Leticie byla marnivá.“ Podíval se na Torii, jako by tím chtěl něco říct, ale mlčel.

„Myslíte požitkářská jako já?“

Řasy lorda Kelbourna se zachvěly. Toriina ústa se roztáhla do ještě širšího úsměvu. Vždycky ji bavilo pozorovat zvyky svých známých a vykládat si je. Třeba Klára poskakovala na špičkách, když ji něco nadchlo. A řasy jejího budoucího švagra se chvěly, když byl rozčilený.

„Obzvlášť se mi líbí tihle brusinkově zbarvení ptáci,“ řekla a ukázala na jednoho. „Chtěla bych mít taštičku přesně v téhle barvě.“

Kelbourne svraštil čelo a pohlédl na zeď. „Myslíte ty červené?“

„Nejsou červení!“ namítla Torie.

„Mně připadají červení.“

Torie ukázala na svou sukni. „Určitě si myslíte, že mé šaty jsou pouze černé, že?“

Lord se podíval na látku, kterou pozvedla. „Samozřejmě. Děláte si legraci?“

„Strávila jsem velkou část dne v Partletově obchodě, abych našla ten správný odstín smuteční vlněné šatovky,“ řekla. „Tahle černá má nádech stříbra, které ladí s mými vlasy.“

Jeho pohled přelétl od jejích vlasů k sukni a zpět.

„Neopovažujte se tvářit pohrdavě!“ varovala ho Torie. „Ty stříbrné prameny v mých vlasech by byly proti matné černi křiklavé. Budete mým švagrem, takže mi musíte věřit.“

Kelbourne se vrátil pohledem k její tváři. „Jste si jistá, že chcete mít švagra? Vaše sestra se o vás nevyjadřuje přiliš vybíravě.“

Když se Leonora rozčilila, ztratila trpělivost a začala být podrážděná, ale Torie věděla, že to její sestra tak nemyslí. „To je prostě její způsob,“ řekla klidně. „Neberu to vážně.“

Jeho oči byly modrošedé s černým okrajem kolem duhovky. „A že vás váš otec přirovnává ke zpívajícímu praseti, to je zase jeho způsob?“ zeptal se.

Torie si odkašlala. „Sir William mě má rád, pokud o tom pochybujete. Stejně jako Leonora.“

„Hmmm.“

Nervózně si pohrávala se sukní. „Nepůjdeme dál?“

„Proč je tedy k vám vaše sestra tak hrubá?“

„Leonora si myslí… vlastně ne, má pravdu. Opravdu jsem povrchní a lehkomyslná. A opravdu neumím číst ani psát, což mě činí docela zbytečnou. Umím sice počítat, ale matematika je nad moje síly. A taky mám opravdovou vášeň pro drahé hedvábí. Kdybych byla Eva, Adam by mě nejspíš pokáral za to, že si dopřávám příliš mnoho fíkových listů a nenechám žádné pro něj.“

Vikomt ji vzal za ruku. „Já si nemyslím, že jste povrchní. Zdáte se mi čestná a laskavá.“

Cítila, že se jí z jeho ruky rozlévá do těla teplo.

„To slovo mi nevadí,“ řekla a vykouzlila úsměv. „Všichni nemůžeme být ve Sněmovně lordů. Možná jsem k ničemu, ale jsem velmi dekorativní. Trochu jako tahle tapeta.“ Byla rozrušená – přece by se neměla držet za ruku se snoubencem své sestry! –, a tak jí další slova vyklouzla z úst dřív, než je stačila zarazit.

„Nebo jako vaše milenka.“

5. kapitola

Dominik nemohl uvěřit svým uším. „Moje milenka?“ opakoval a pustil Toriinu ruku.

Příčilo se mu uvažovat o Viktorii Suttonové úplně stejně jako o Gianně. Torie byla okouzlující, svěží a vtipná. Možná k ničemu, ale okouzlující.

Zvláště když čelila svému otci a sestře svým zářivým, statečným úsměvem. Zatímco jeho milenka byla… Prostě temperamentní Italka se sklonem házet po služebnictvu nádobí.

Jeho budoucí švagrová se kousla do plných rtů a na tvářích jí vykvetl ruměnec. „To jsem asi neměla říkat,“ špitla. „Nemohli bychom se tvářit, že jsem to neřekla?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože jsem zděšen,“ zahučel Dominik ponuře. „O soukromých záležitostech džentlmena se ve slušné společnosti nikdy nemluví.“

„To je nesmysl,“ namítla Torie a zvedla bradu. „Proč bych měla předstírat, že o slečně Peccatiové nevím? Prý je okouzlující, i když náladová, a vy dva jste oblíbeným tématem drbů. Navíc mi moje sestra řekla, že jste k ní byl v této věci pozoruhodně upřímný.“

„Leonora vám řekla, že jsme spolu mluvili o mé milence?“

„Samozřejmě, že ano! Jsem její sestra. Podle mého názoru jste se vyznamenal svou zásadovou upřímností. Informoval jste ji, že vám jde o to, abyste měl za ženu nějakou výbornou hostitelku, což by mohlo zlepšit vaši pověst i vaše postavení ve Sněmovně lordů. Není to zrovna nejromantičtější důvod ke sňatku, ale v každém případě osvěžující upřímnost. Slíbil jste sestře, že ji nikdy nezradíte s jinou ženou, ale upřesnil jste, že milenka se jako cizoložství nepočítá. Opět tleskám vaší upřímnosti, i když já bych vás i s vaší nabídkou k sňatku vykopla ze dveří.“ Usmála se a dodala: „Tedy abych byla i já upřímná.“

Vikomt se zatvářil zmateně. Zdálo se mu, že Torie nechápe podstatu manželství v jejich společenské vrstvě.

„Pokud vás to zajímá,“ pokračovala Torie, „Leonora je výborná hostitelka a nikdy by se nesmířila s tím, aby její manžel měl milenku. Je nesmiřitelně konvenční a dá vám dva syny z vaší krve. Zapomněla jsem na něco?“

„Ne,“ odsekl, jak nejostřeji svedl.

Torie zakoulela očima. „Nejste prudérní starý mládenec, tak proč bych měla předstírat, že nevím o existenci vaší milenky? Nebo milenky mého otce, když na to přijde?“

„Podle mě je nevkusné o takových věcech mluvit.“

„Vy a Leonora jste pár jako stvořený pro sebe; i ona ráda vyhlašuje pravidla, jako by byla přesvědčená, že když vyjádří svůj názor, přiměje tím okolí k souhlasu. Chtěla jsem jen říct, že podle bulvárních sloupků slečna Peccatiová údajně pije k snídani růžové šampaňské, čemuž tleskám. Růžové šampaňské je podle mě mnohem lepší než obyčejné víno.“

„Takové detaily se objevují v novinách?“ zeptal se. Teď už slovo „zděšený“ ani zdaleka nevystihovalo jeho pocity.

„Ano, a pravidelně. Když budete ve Sněmovně lordů křičet, také vám to zajistí větší pozornost novinářů. Vy to nevíte?“

„Nikdy jsem takové rubriky nečetl.“

„Nedivím se vám, že je ignorujete,“ odvětila Torie vesele. „Dobrá, už se nebudu ke slečně Peccatiové vracet, když si to nepřejete. Není nic horšího, než když si někdo utahuje z toho, o čem si myslíte, že to nikdo neví, nezdá se vám?“

„Máte na mysli svou neschopnost číst?“

„V podstatě ano,“ připustila. „Potom, co se to všichni během mé druhé sezóny dozvěděli, se mi život velmi ulehčil. Rok předtím jsem se musela neustále vyhýbat komentářům k nejnovějšímu románu.“

Dominik se zhluboka nadechl. Nevzpomínal si, že by s ním kdy někdo mluvil tak drze, ale bylo jasné, že Torie nemá v úmyslu ho urazit. Naopak, výslovně ignorovala konvence s odůvodněním, že jsou rodina. Skoro jako by byla Američanka. Kdysi strávil několik měsíců v Bostonu a vedl s tamními dámami, nezatíženými konvencemi, rozhovory, které by se ve vybrané společnosti na této straně Atlantiku nikdy nemohly odehrát.

Když mlčel, Torie pokrčila rameny, otočila se a zamířila ke schodům do druhého patra. „Obávám se, že moje sestra a otec ponesou nelibě, pokud se nevrátíte včas,“ řekla.

Viktorie Suttonová byla menšího vzrůstu než Leonora, ale její osobnost byla mnohem větší. Sršela životem. I její smích byl živý; když se zasmála svým hlubokým hlasem, cítil to Dominik až v kostech.

Při té myšlence si najednou uvědomil, jaké má štěstí, že se nezasnoubil se ženou, jako je ona; s někým tak extravagantním, dráždivým a příliš smyslným. Rychle tu směšnou myšlenku vytěsnil z mysli a následoval ji po schodech podél stěn, které byly i tady vymalované olivově hnědými odstíny.

Torie došla na podestu a zastavila se, aby na něj počkala. „Pojďte,“ řekla a otevřela dveře dětského pokoje dřív, než to mohl udělat on.

Děti ani nezvedly hlavu. Florence seděla na pohovce, kterou si Dominik pamatoval z dětství s polštáři tvrdými jako kámen, a Valentin ležel na zádech na podlaze, nohy v botách opřené o pohovku vedle sestry. Pokoj byl vcelku čistý a upravený, ale ponurý.

Přesně, jak si ho Dominik pamatoval.

Dvě postele, tvrdá pohovka a plechová vana, kolem níž visel na rachotících železných kroužcích žlutý závěs.

„Změnilo se to tady od vašeho dětství?“ zeptala se Torie šeptem.

„Je to úplně stejné,“ odpověděl. Stejně depresivní. Cítil, jak mu klesá nálada.

„‚Pokud šlo o useknuté hlavy, umístil je mezi ostatní předměty své sbírky, vyrovnané v téměř vojenské dokonalosti v řadě podél okenního parapetu‘,“ četla Florence nahlas z archu papíru.

Torie sevřela Dominikovu paži a přiložila si prst na rty. Oči se jí smály. „Tahle věta se mi líbí,“ řekl Valentin a dál se upřeně díval do stropu. „Kde tě napadlo to s useknutými hlavami?“

„Dole v salónu,“ odpověděla Florence. „Jak tam na nás všichni zírali. Další věta: ‚Dokázala jsem si ho představit, jak pozdě v noci, když jeho milenka usnula, čechrá jejich vlasy vší silou svých dlouhých prstů, až se hlavy rozpadly‘.“

„Milenka?“ zamumlal Dominik nevěřícně. Copak i děti už vědí, co je to milenka? Pak mu došlo, že ještě problematičtější jsou ty useknuté hlavy. Neměla by jeho neteř psát příběh o vílách a plesových šatech s volánky?

„Ale tím, co je dál, si nejsem jistá,“ pokračovala Florence a něco si poznamenala. „‚Čerstvější hlavy byly odhrnuty na jednu stranu, protože ležely před otevřeným oknem.‘“

„Musíš popsat scénu,“ mínil Valentin. „Třeba ‚před otevřeným oknem, zalitým proudem měsíčního světla‘.“

„Já bych to ‚zalitým‘ a ‚proudem‘ v jedné větě nepoužila. To nezní dobře,“ ozvala se Torie a vstoupila do místnosti. Ošoupaná podlahová prkna pod jejíma nohama zavrzala.

Florence se prudce narovnala a vstala, přitom upustila tužku a list papíru na zem. Valentin otočil hlavu, aby viděl, kdo vešel, pak sundal nohy z pohovky a také vstal.

„Před pár chvílemi jsme se viděli dole,“ řekla Torie. „Jsem Viktorie Suttonová a brzy se stanu vaší tetou, protože váš strýc si bude brát moji sestru.“

Florence udělala pukrle a Valentin se uklonil. „Dobré odpoledne,“ řekli jedním hlasem.

Dominik si náhle uvědomil, že Florence nemá ani pantofle, ani punčochy. Pod lemem jejích černých šatů viděl bledé kotníky.

Torie se posadila naproti dvojčatům. „Pojďme si promluvit o těch useknutých hlavách,“ navrhla.

Dominik okamžitě ztuhl. To, co se zdálo jako jednoduchá záležitost – přijmout do svého domu děti své sestry a vychovat je do dospělosti –, se mu najednou jevilo jako nemožné. Florence měla nohy tenké jako pták. Copak je podvyživená?

A co ty useknuté hlavy? Svědčí to snad o chorobné představivosti? Dokázal si představit Leonořin znechucený výraz, kdyby se o tom dozvěděla. Dámy nepíšou o useknutých hlavách ani nevítají návštěvníky s nahýma nohama.

Děti si zřejmě nevšimly, že je nepozdravil ani se neposadil. Zcela si je získal Toriin okouzlující úsměv, a tak obě klesly na pohovku a pustily se do zmateného vyprávění příběhu, který sice postrádal děj, zato byl bohatý na děsivé podrobnosti.

Dominik uvažoval, proč jeho švagr neposlal syna do Etonu. Valentin zjevně nemá ponětí o tom, jak se má chovat džentlmen. I když jsou polštáře pohovky tvrdé jako kámen, neznamená to, že si o ně může opírat nohy. A s Florence to nebylo o nic lepší. Zvedla hubené nohy, objala si je v kolenou a pohybovala bosými prsty. Co s nimi, sakra, má dělat?

6. kapitola

Torie měla zpravidla ráda každého, s nímž přišla do styku, pokud se ji nesnažil štípat do zadku nebo si z ní otevřeně neutahovali kvůli její inteligenci. Ale tyhle děti?

Ty si opravdu zamilovala.

Ona sama vyrůstala v dětském pokojíku společně s Leonorou, která uměla už v šesti letech udržovat své vlnité vlasy upravené, šít rovné švy a psát všechna písmena.

Toriiny prohřešky začaly nezkrotnými vlasy a od té doby to s ní šlo z kopce. Kvůli ní muselo odejít několik chův a dvě vychovatelky, jež ji nedokázaly naučit číst. To vedlo k její hluboké a trvalé fascinaci knihami, slovy a lidmi, kteří uměli vymýšlet příběhy.

Dvojčata se předháněla v tom, kdo jí dříve vysvětlí, že Florence píše příběh a Valentin jí pomáhá. „On není tak dobrý spisovatel jako já,“ prohlásila Florence. „Jeho styl je moc květnatý.“

„Mně se líbí ‚koupající se v proudu měsíčního světla‘,“ protestoval Valentin. „Je to takové slavnostnější, nemyslíte, lorde Kelbourne?“

Jejich opatrovník se konečně posadil, ale stále neřekl ani slovo. Vypadal, jako by utrpěl těžkou ránu – ne první toho dne, připomněla si Torie. Chudák, zřejmě věřil, že jeho soukromé záležitosti nezajímají každého, kdo je schopen číst bulvární rubriky, stejně jako si myslel, že jeho budoucí manželka je poslušná, křehká květina.

Děti zíraly na svého strýce a čekaly, až odpoví.

Když stále mlčel, Torie se nad ním slitovala a zasáhla. „Má vaše postava tesáky?“ zeptala se dětí. „Víte, zdá se mi, že tenhle muž by měl mít tesáky, které vyčnívají nad jeho spodním rtem. A taky by se mohly v tom měsíčním světle lesknout. Nebo… být zalité měsíčním světlem.“

„To se mi líbí!“ zvolala Florence a něco si na papír zapsala.

„Kde je vaše chůva?“ zeptal se vikomt, aniž reagoval na tesáky zalité měsíčním světlem.

„Dole s hospodyní,“ odpověděl Valentin. „Chůva Bracknellová nás považuje za velmi únavné a my si myslíme totéž o ní.“

Jeho sestra ho šťouchla loktem. „Nebuď takový hrozný snob, Vale.“

„Snob?“ opakovala Torie.

„Valentin si myslí, že je chytřejší než všichni kolem něj,“ prozradila jeho sestra.

„To není pravda,“ protestoval Valentin. „Třeba hned ty jsi chytřejší než já.“

„Zkrátka soudí lidi podle poslední knihy, kterou četli,“ pokračovala Florence. „Chůva čte ráda Bibli, ale jen Nový zákon. Pokud se někdo přizná, že nečetl Plútarcha, můj bratr ho označí za idiota.“

„Budu k tobě taky upřímná, Valentine,“ řekla Torie. „Já jsem nečetla žádnou knihu. Ani jednu.“

Děti vykulily oči. „Proč ne?“ vydechla Florence.

„Protože neumím číst ani psát.“

„Číst?“ Valentin byl zjevně příliš zděšený, než aby mohl projevit své snobství. „Vy neumíte číst?“

„Máme vás to naučit?“ zeptala se Florence s rozzářenýma očima a naklonila se dopředu. „Já jsem se naučila číst ve třech letech a pak jsem to naučila svého bratra a taky mlékaře. Takže bych to mohla naučit i vás.“

„To nepůjde,“ řekl Valentin. „To není, jako když jsi učila číst Puffera. Jestli to ještě slečna Viktorie neumí, asi má něco s mozkem, Flo. Vytáhnout břidlicovou tabulku ti nepomůže.“

Vikomt si odkašlal. „Džentlmen by neměl být tak přímočarý,“ řekl. „Mohl bys ranit city slečny Viktorie.“

Pohledy dvojčat se přesunuly z něj na Torii. „Urazil jsem vás?“ zeptal se Valentin.

„Ne,“ odpověděla Torie. „Jsem zvyklá být za hloupou.“

„Bylo by zajímavé pitvat váš mozek,“ poznamenal Valentin. „Víte, co je to pitva?“

Torie zavrtěla hlavou. „Moje neznalost nezná hranic. Co to je?“

„Rozřezání mrtvého těla, aby se zjistilo, jak vypadá uvnitř,“ odpověděl Valentin. „Až budu dost starý, hodlám rozřezat mnoho lidí. Domnívám se, že váš mozek je jiný než můj.“

Torie málem řekla „je menší“, ale zadržela to slovo. Snažila se nehanět sama sebe, když to za ni tak často dělal svět kolem ní.

„To není vhodné téma k rozhovoru,“ prohlásil vikomt. „Dámy se děsí řečí o mrtvých tělech.“

Pokud tím myslel Leonoru, nemýlil se. Toriina sestra by zemřela šokem, kdyby se dozvěděla o Florencině příběhu.

Dvojčata se na lorda podívala, ale zřejmě to na ně nijak nezapůsobilo. Torie měla pocit, že se už spousta lidí pokoušela přimět je, aby se chovaly konvenčněji.

Zjevně bez výsledku.

„Dámy dávají přednost jemnějším tématům,“ pokračoval vikomt s ostrou intonací v hlase. „Například slečna Viktorie je skvělá akvarelistka. Mohli bychom diskutovat o jejích obrazech koťátek a květin.“

„A jste?“

„Ano,“ připustila.

„Val se mi říká odjakživa,“ prohlásil Val.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

O dva roky později

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola