Håkan Nesser

Případ G

Originální název: Fallet G

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2001

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2003

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden.

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden

and PLIMA d. o. o.

Obálka © Martina Černá, 2019

Translation © Helena Matocha, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8561-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8562-4 (mobi)

Ten, kdo kráčí podél břehu, dříve či později potká jiného člověka.

Neznámý autor 

1987 

Věděla, že v noci se v posteli počurá, a věděla, že teta Peggy se bude zlobit.

Bylo to tak pokaždé. Vždycky, když musela spát u tety Peggy, a ne u své maminky.

Mamá. Chtěla by být u Mamá. Spát ve své posteli ve svém pokoji s panenkou Trudi pod peřinou a panenkou Bambou pod polštářem. Tak to má být. Když to tak je, když usíná s krásnou vůní Mamá v nose, nikdy se nestane, že když se probudí, je v posteli mokro. Nebo skoro nikdy.

Teta Peggy vůbec nevoní jako Mamá. Nechtěla, aby se jí teta Peggy dotýkala, což ostatně nedělala nikdy. Ale spala ve stejném pokoji, za modrým, místy červeným závěsem s nějakými draky, nebo možná hady, a občas tam spali i další. To se jí nelíbilo.

Ani Trudi a Bambě se tu nelíbilo – u tety Peggy musela spát pod polštářem i Trudi, aby nebyla ráno počuraná. Bylo to hrbolaté a nepohodlné, ale přece nemohla panenky nechat doma, jak jí radila Mamá. Občas Mamá říká úplné hlouposti.

Týden, řekla například. Budeš u Peggy týden, já musím jet pryč, vydělám spoustu peněz. Až se vrátím, dostaneš nové šaty a tolik zmrzliny a karamelek, kolik jen sníš.

Týden je spousta dnů. Nevěděla, kolik přesně, ale určitě víc než tři, a celou tu dobu bude muset spát v tomhle škaredém pokoji, kde venku na ulici jezdí auta a autobusy a celé noci troubí a brzdí a skřípou. Počurá si prostěradlo a teta Peggy se nebude obtěžovat ho vyměnit, jen ho nechá přes den pověšené na židli, aby uschlo, a Trudi a Bamba budou smutné, moc smutné, a nebudou k utěšení, i kdyby se sebevíc snažila. Nechci být u zlé tety Peggy, pomyslela si. Přeju si, aby teta Peggy umřela. Když se pomodlím k Bohu, aby si ji vzal, a on to udělá, slibuju, že za celou noc si neucvrnknu ani kapičku, a ráno přijde Mamá a vezme mě domů a už sem nikdy nebudu muset. Vůbec nikdy.

Slyšíš, Bože, dej, aby se Mamá vrátila, a zruš počurávání a tetu Peggy. Zabij ji nebo ji posaď do letadla a odleť s ní do země Tisíce ostrovů.

Sepjala ruce tak silně, až ji rozbolely prsty, a Trudi a Bamba se taky modlily ze všech sil s ní, takže možná, možná se její přání přece jen vyplní.

1 

Po cestě do práce v úterý 3. června zakoupil soukromý detektiv Maarten Verlangen šest piv a šest nových sáčků do vysavače.

První položka nákupu patřila k rutině, ta druhá byla výjimečná. Nikdy za těch pět let od doby, kdy se s ním Martha rozvedla, nedosáhly jeho uklízecí ambice takových výšin, a tak odemykal ocelové dveře s protikorozním nátěrem, které vedly do jeho kanceláře, s dosti cizím pocitem čistého svědomí.

Šlo to snadno. Místnost měřila tři krát čtyři metry a žádného architekta na světě by nenapadlo označit ji v nákresech jako „kancelářský prostor“. Nacházela se v jednom z těch starých ušmudlaných činžáků na samém konci Armastenstraat, až u železniční trati. Od vchodu se k ní šlo o půl podlaží dolů, nejspíš původně sloužila jako jakýsi sklad pro domovníka – kumbál, kde se daly přechovávat různé věci pro nájemníky: záchodová prkýnka, sprchové hadice, plotýnkové vařiče a další velmi opotřebitelné příslušenství. Ale teď to tedy byla kancelář. Byť nepříliš elegantní.

Stěny už od začátku pokrývala špinavá omítka v barvě hlíny, podlaha byla před dvaceti či třiceti lety natřena na tmavě modro a jediný přívod denního světla tvořilo úzké okénko až u stropu, na úrovni ulice. Nábytek byl jednoduchý a praktický. Psací stůl a židle. Šedá plechová kartotéka. Nízká knihovna, hučící padesátilitrová lednice, rychlovarná konvice a prošoupané křeslo pro návštěvy. Na jedné zdi visel reklamní kalendář z benzinové pumpy, na druhé reprodukce pochmurné litografie od Piranesiho. Zbylé dvě byly holé. Až na ten kalendář, který Verlangen každoročně s přesností náměsíčníka vyměňoval na konci ledna nebo na začátku února, vypadala kancelář úplně stejně jako před čtyřmi lety. Když se do ní nastěhoval. Není radno podceňovat schopnost prostředí skýtat našemu životu bezpečí a stabilitu, říkával si. Není radno pohrdat prachem, jejž nám léta nakládají na bedra.

Rozsvítil stropní světlo, protože stolní lampička byla rozbitá. Pověsil šusťákovou bundu na háček na dveřích a dal piva do lednice.

Sedl si k psacímu stolu a schoval sáčky do pravého horního šuplíku. Neměl v úmyslu použít je tady v kanceláři. Naopak. Vysavač značky Melfi, který vlastnil – jako jeden z mála předmětů, které mu po rozvodu zbyly, možná proto, že fungoval stejně mizerně jako jeho manželství –, přechovával u sebe doma na Heerbanerstraat. A tam také hodlal uklidit. Tam už pohár přetekl. Zamyslel se, jestli raději nemá sáčky nechat na stole, existovalo nezanedbatelné riziko, že v šuplíku je zapomene, až půjde z práce domů, ale nakonec se rozhodl ho podstoupit. Sáčky do vysavače nepatří k atributům, které klient očekává v renomované detektivní kanceláři.

Detektivní kancelář Verlangen. Tak to stálo na jednoduché, ale stylově čisté ceduli na dveřích. Sám si ji napsal a zatavil do plastu, trvalo to celé dopoledne, ale výsledek nebyl nijak špatný.

Podíval se do diáře. Na odpoledne měl napsanou schůzku v pojišťovně. Jinak prázdno. Zkontroloval, jestli na záznamníku nejsou nahrané nějaké vzkazy. Vzal si z lednice pivo, otevřel ho a zapálil si cigaretu.

Podíval se na hodinky. Bylo deset minut po desáté. Jestli do dvanácti nepřijde klient, zajdu si do Oldener Maas na pořádný oběd a pak se střelím do spánku, pomyslel si a temně se usmál.

Tahle nutkavá, neodbytná myšlenka se mu vracela každé ráno, jednou ji možná uskuteční. Bylo mu čtyřicet sedm let a lidé, kterým by chyběl, se dali spočítat na palci jedné ruky.

Jmenovala se Bella a byla to jeho dcera. Osmnáctého jí bude sedmnáct. Prohlédl si její rozesmátý obličej na fotografii vedle telefonu a znovu si lokl piva. Mrknutím zamáčkl slzy, které mu do očí vehnala hořká chuť, a říhl.

Jak takový dobytek jako já může mít takovou dceru? pomyslel si.

To byla další neodbytná myšlenka. Maarten Verlangen měl vůbec v hlavě leccos neodbytného. Zvláště pak staré kalné otázky bez odpovědí. V jasných chvilkách se mu stávalo, že ho tento fakt děsil.

Ale na strachy jasné mysli existují léky. Naštěstí. Dal si ještě lok a zhluboka potáhl z cigarety. Vstal a pootevřel okno. Sedl si.

Mezitím už bylo třináct minut po desáté.

Zavolala mu chvilku před jedenáctou a půl hodiny nato přišla.

Poměrně vysoká žena, asi pětatřicet let. Hnědé nazrzlé vlasy po ramena. Úzký obličej s vysokými lícními kostmi a jemnými rysy. Štíhlá a vysportovaná, ale přitom s velmi výrazným poprsím. Na sobě měla přiléhavé černé kalhoty a vínovou blůzu s velmi krátkými rukávy. Vytrhané obočí. Líbila se mu.

Rychle se rozhlédla po místnosti. Na okamžik se její oči zastavily na Piranesiho grafice a pak upřela veškerou pozornost na Verlangenův zachmuřený pohled.

„You mind if we speak English?“

Verlangen ji ujistil, že za těch třicet minut, které uplynuly od jejich telefonního hovoru, tento jazyk nezapomněl. Pousmála se a posadila se do křesla pro návštěvy. Přehodila nohu přes nohu a odkašlala si. Verlangen jí nabídl cigarety, ale ona odmítavě zavrtěla hlavou. Vytáhla z červené kabelky svou vlastní krabičku gauloisek a zapálila si štíhlým zlatým zapalovačem.

„Vy jste soukromý detektiv?“ Verlangen přikývl.

„Těch už dnes moc není.“

„Pár ano.“

„V tomhle městě pět.“

„Jak to víte?“

„Našla jsem si to v telefonním seznamu.“

„Tam nejsou všichni.“

„Aha? Ale vás jsem tam našla.“

Verlangen pokrčil rameny. Všiml si malého tetování na její levé paži, těsně pod rukávem blůzy. Vypadalo to jako vlaštovka. Nebo prostě nějaký pták.

Taky si všiml, že je docela opálená. Asi už měla dost času na slunění, pomyslel si, i když je teprve začátek června. Její kůže měla příjemný odstín café au lait. Napadlo ho, jaké by asi bylo pohladit ji konečky prstů.

Anebo je to jenom obyčejná vymetačka solárií?

„S čím potřebujete pomoct?“ zeptal se.

„Se sledovačkou.“

„Sledovačkou?“

„Nebo jak se tomu říká. Patří to do vašeho repertoáru, ne?“

„Jistě. A na jaký objekt se mám zaměřit?“

„Na mého manžela.“

„Vašeho manžela?“

„Ano. Chci, abyste mi ho pár dnů hlídal.“

„Rozumím.“

Nalistoval v bloku novou stránku a dvakrát cvakl propiskou.

„Můžu poprosit o vaše jméno?“

Do telefonu ho uvést nechtěla a při příchodu se nepředstavila. I teď na chvíli zaváhala a potáhla z cigarety.

„Barbara Hennanová.“ Verlangen si to zapsal.

„Jsem Američanka. Za svobodna jsem se jmenovala Delgadová. Jsem vdaná za Jaana G. Hennana.“

Verlangen se dostal jen k osamělé iniciále uprostřed a tam se zarazil.

Jaan G.? pomyslel si. A do prdele. Jaan G. Hennan.

„Bydlíme v téhle zemi teprve pár měsíců. Ale manžel je původem z Maardamu. Pronajímáme si dům v Lindenu… asi třicet kilometrů odsud, předpokládám, že víte, kde to je?“

„Samozřejmě.“

Může být víc Jaanů G. Hennanů? Možná. Ale jaká je pravděpodobnost, že by to byl jiný? A jak…?

„Kolik si účtujete?“

„To záleží.“

„Na čem?“

„Na druhu zakázky. Časovém rozsahu. Nákladech…“

„Chci, abyste mého muže hlídal pár dnů. Od rána do večera, na jinou práci nejspíš nebudete mít čas.“

„Proč ho chcete hlídat?“

„To nebudu rozebírat. Jen bych ráda, kdybyste kontroloval, co dělá, a podával mi hlášení. Ano?“

Povytáhla obočí a byla najednou ještě krásnější.

Tak tohle je klasika, pomyslel si Verlangen. Naprostá klasika. Moc často si jako Philip Marlowe nepřipadal, nebo aspoň ne střízlivý. Asi by si to měl vychutnávat, dokud může.

„Je to poměrně běžný úkol,“ řekl. „Ale mám pár otázek.“

„Prosím.“

„Jak to bude například se vzdáleností a diskrétností?“

„Vzdáleností a…?“

„Jak podrobně to chcete? Kdyby šel do restaurace, chcete taky vědět, co jedl, s kým mluvil, co si říkali…?“

Přerušila ho tím, že zvedla levou ruku deset centimetrů nad stůl. Vlaštovka se smyslně zavlnila.

„Chápu, jak to myslíte. Ne, stačí mi to v hrubých obrysech. A kdyby mě zaujaly nějaké zvláštní okolnosti, můžu vám snad dát vědět dodatečně?“

„Jistěže. Pravidla určujete vy. A on nemá vědět, že ho sleduju?“

Zase zaváhala.

„Raději ne.“

„Můžu se zeptat, čím se váš muž zabývá?“

„Obchoduje. Má importní firmu. Čerstvě založenou, samozřejmě… ale v Denveru se zabýval něčím podobným.“

„S jakým zbožím?“ Pokrčila rameny.

„To je různé. Například s komponenty do počítačů. Jakou roli hraje povolání mého manžela? Já přece jenom chci, abyste ho měl pod dozorem.“

Verlangen sepjal ruce na stole a udělal krátkou pauzu.

„Rád bych vás upozornil, paní Hennanová,“ pronesl s důrazem, o němž doufal, že se dá vyložit jako ostřílený a mužný, „rád bych vás upozornil, že jsem tu zakázku ještě nepřijal. Chcete, abych sledoval vašeho manžela, a jestli na to mám přistoupit, musím nejdřív vědět, do čeho jdu. Nemám ve zvyku se do něčeho vrhat jen tak naslepo, to by se člověk v naší branži nedožil stáří.“

Nakrčila čelo. Bylo vidět, že možnost, že by odmítl, jí vůbec nepřišla na mysl.

„Chápu,“ řekla. „Promiňte. Ale jste snad zvyklý na určitou míru… diskrétnosti, ne?“

„Samozřejmě. V rozumných mezích. Ale bez jistých údajů prostě nemůžu zakázku uspokojivě splnit. Musím trochu znát zvyky vašeho manžela. Jak vypadá jeho všední den. V jakých místech se pohybuje, s jakými lidmi se setkává. A tak dále. Ze všeho nejradši bych samozřejmě věděl, co za tím vězí… tedy proč ho necháváte sledovat, ale jsem ochotný se téhle informace vzdát.“

Neurčitě pohnula hlavou zprava doleva a znovu se na chvilku zahleděla na grafiku od Piranesiho.

„No jo, váš profesní kodex samozřejmě respektuju. Jeho zvyky nejsou nijak složité. Bydlíme v tom domě v Lindenu. On má kancelář v centru, kde tráví každý den šest až sedm hodin. Občas spolu chodíme na oběd, když mám nějaké vyřizování ve městě. Většinou chystám večeři na sedmou, ale on občas jí v restauraci s obchodními partnery… Náš okruh známých je dost omezený, bydlíme tu teprve několik měsíců. No, to je tak zhruba všechno. O víkendech je to samozřejmě jinak, to jsme obvykle celou dobu spolu, takže nebudu vaše služby potřebovat.“

Zatímco mluvila, Verlangen si pilně zapisoval. Pak se podrbal za krkem a podíval se na ni.

„Jaké máte známé?“ Vylovila další cigaretu.

„Vlastně vůbec žádné. Manžel se pracovně stýká s nějakými lidmi, ale já se můžu obrátit vlastně jen na Trottovy, kdybych něco potřebovala… to jsou naši sousedé, upřímně řečeno, pěkně nudní patroni, ale už jsme se vzájemně pozvali na večeři. On je pilot, ona v domácnosti. Mají dvě nesnesitelné děti.“

„Trottovi?“

„Ano.“

Verlangen si to poznamenal.

„Máte fotku?“ zeptal se. „Potřebuju fotografii vašeho muže.“

Vytáhla z kabelky bílou obálku a podala mu ji. Verlangen z ní vyndal dvě fotografie, obě ve formátu 10x15 centimetrů.

Vážnýma očima na něj hleděl Jaan G. Hennan.

O desetiletí starší, ale bezpochyby tentýž Jaan G. Hennan. Snímky vypadaly poměrně nově, nejspíš pocházely ze stejného filmu a obě ho zabíraly mírně z profilu. Jedna zprava, druhá zleva. Tytéž ostré, pronikavé oči. Tytéž přísné rty a mohutná čelist. Tytéž krátké tmavé vlasy. Verlangen vrátil fotky do obálky.

„Tak fajn,“ řekl. „Jdu do toho. Za předpokladu, že se shodneme na detailech.“

„Na jakých detailech?“

„Délka. Provedení. Honorář.“ Přikývla.

„Bude to jen pár dnů, jak už jsem říkala. Rozhodně ne víc než dva týdny. Kdybyste mohl začít zítra, byla bych vám vděčná. Tím provedením myslíte co?“

„Čtyřiadvacet hodin denně, nebo jenom dvanáct? S jakou mírou diskrétnosti či dotěrnosti… vždyť už jsem to říkal.“

Potáhla z cigarety a vyfoukla úzký proužek kouře, který se pomalu vytrácel. Na okamžik ho napadlo, že tahle žena asi nikdy nekouří a tu krabičku gauloisek si koupila jen proto, aby udělala dojem. Těžko říct, jaký dojem.

„Jen když nebude doma,“ rozhodla. „To bude stačit. Od chvíle, kdy ráno odjede, až dokud se nevrátí domů… ať už brzy, nebo pozdě večer.“

„A chcete, aby mě neodhalil.“

Nastala další krátká pauza, viděl na ní, že v této otázce ještě není pevně rozhodnutá.

„Ano,“ řekla. „Ať vás neodhalí. Kdybych si to rozmyslela, dám vám vědět. Kolik budu platit?“

Verlangen chvíli předstíral, že přemýšlí, a načmáral si do bloku pár čísel.

„Tři sta guldenů denně plus výdaje.“ Vůbec to s ní nehnulo.

„A zálohu na první tři dny. Možná si budu muset v Lindenu pronajmout pokoj. Jak si představujete to hlášení?“

„Jednou denně,“ odpověděla bez váhání. „Chtěla bych, abyste mi volal každý den někdy během dopoledne. To jsem vždycky doma. Kdybych to považovala za nutné, můžeme se i sejít, ale doufejme, že na to nedojde.“

Verlangen měl na jazyku další „proč?“, ale spolkl ho.

„Tak jo,“ řekl a opřel se do židle. „Takže jsme asi domluvení. Ještě vás poprosím o adresu a telefonní číslo a zítra ráno začínám… a ještě o tu zálohu samozřejmě.“

Vyndala tmavě červenou peněženku a z ní vytáhla dvě pětisetguldenové bankovky. A vizitku.

„Tisíc,“ řekla. „Zaokrouhlíme to zatím na tisíc.“

Verlangen si peníze i navštívenku vzal. Vstala a přes stůl mu podala ruku.

„Díky, pane Verlangene. Jsem vám moc vděčná, že jste se toho ujal. Hodně mi to… hodně mi to ulehčí život.“

Vážně? pomyslel si a uchopil její ruku. A jak? Dlouhý zlomek vteřiny mu hleděla přímo do očí a on si znovu pomyslel, jaké by asi bylo dotýkat se jiné části jejího těla než této pevné a příjemně chladné dlaně.

„Vynasnažím se,“ slíbil.

Krátce se pousmála. Otočila se na podpatku a opustila ho. Zůstal stát a poslouchal, jak se její kroky vzdalují po schodech. Skoro čekal, že teď spadne opona, nebo tak něco.

Pak otevřel lednici a vyndal si pivo.

2 

Jakmile otevřel dveře svého úzkoprsého bytu na Heerbanerstraat, uvědomil si, že sáčky do vysavače zůstaly v šuplíku psacího stolu.

Na druhou stranu nenechal v ledničce ani jedno pivo, čímž se to trochu srovnalo.

Uklízecí ambice budou muset počkat, koneckonců jeden den sem nebo tam, to je jedno. Na uvítanou ho praštil do nosu pach staré zažrané špíny a něčeho zatuchlého, nejspíš plísně pod vanou. Není radno odvrhovat to, na co jsme zvyklí, a rozprodávat jistoty na všechny strany, pomyslel si otrle. Není radno pohrdat prachem… a tak dále.

Pod dopisní škvírou ležela záplava reklamních letáků a dvě složenky. Všechno to posbíral a hodil do proutěného křesla, kde už podobných materiálů leželo více. Můj dům, můj hrad, pomyslel si a otevřel dveře na balkon. Otočil se od nich dovnitř, čelem k té mizérii. Chvíli se díval na neustlanou postel, neumyté nádobí a všeobecnou zpustlost. Vypnul stereo, které muselo být zapnuté nejméně čtyřiadvacet hodin. Vzpomněl si, že pravá reprobedna je rozbitá a že by s tím měl něco dělat.

Šel do koupelny. Vrhl pohled do ulepeného zrcadla a zjistil, že vypadá o deset let starší než ráno.

Proč se vůbec obtěžuju dál žít? pomyslel si, když si stoupl pod sprchu a pustil vodu.

A proč si ještě k tomu dennodenně kladu tyhle optimistické otázky?

O hodinu později už bylo osm a on byl hotov s nádobím, které se nahromadilo za tři dny. Sedl si k televizi a deset minut koukal na zprávy. Vražda policisty v Groenstadtu a setkání ministrů v Berlíně z důvodu měnové krize. Pomatená labuť způsobila hromadnou bouračku na dálnici u Saarenu. Vypnul to a zavolal dceři.

Nebyla doma, a tak musel zdvořile konverzovat s novým přítelem své exmanželky. Trvalo to půl minuty a pak byl na sebe pyšný, že nepoužil ani jedno sprosté slovo. Vždycky se najde světlá stránka.

V lednici našel čtyři piva a láhev minerálky. Udělal si chleba se salámem, sýrem a okurkou – ale bez másla, protože zapomněl jít na nákup – a k tomu zvolil po chvíli vnitřního boje minerálku. Sedl si znovu na pohovku v obýváku a vytáhl blok s poznámkami.

Barbara Hennanová. Krásná Američanka. Rozená Delgadová, ale teď tedy Hennanová. Protože si vzala toho hajzla Jaana G. Hennana. Z nějakého záhadného důvodu.

G., pomyslel si. Proč ze všech lidí na světě zrovna G.? A proč má u všech všudy on, Maarten Baudewijn Verlangen, plýtvat krátkým časem, jenž mu byl na tomto světě vyměřen, na něco tak epochálně prostinkého, jako je špehování Jaana G. Hennana?

Kterého víceméně sám dostal za mříže před… no jo, skoro na den přesně před dvanácti lety, spočítal v duchu. Na konci května 1975. Když ještě pracoval u sboru jako poctivý policajt.

Když ještě měl pořádnou práci, rodinu a jisté právo pohlédnout sám sobě v zrcadle do očí.

Když ještě měl budoucnost.

Na začátku osmdesátých let se potom všechno podělalo. V letech 1981 a 1982. Koupě domu v Dikkenu. Hádky s Marthou. Jejich milostný život splaskl jako… jako použitý kondom.

Úplatky. Náhlá šance trošku si přivydělat tím, že přimhouří oko. Celkem velkou trošku. Bez těchhle příjmů by neměli na úroky a splátky za dům, potom se to Martě snažil vysvětlit, když to prasklo, ale ona jen zavrtěla hlavou a odfrkla si.

A co ta dáma? zeptala se. Jak přesně bylo pro naše manželství nezbytné, abys s ní trávil noci? To bys mi taky mohl laskavě vysvětlit?

Nemohl.

Pět let, pomyslel si. Od toho krachu už uběhlo pět let a pořád žiju.

Poslední dobou byly chvíle, kdy už ho to ani nepřekvapovalo.

Dopil poslední zbytek minerálky a šel si pro pivo. Přesunul se do křesla pod čtecí lampou a pohodlně se opřel.

Barbara Hennanová, pomyslel si a zavřel oči.

Jak se sakra tak krásná ženská dá dohromady s takovým grázlem jako G.?

To byla vskutku záhada, avšak nikoli nová. Ženský úsudek ohledně mužů selhal v dějinách lidstva nejednou. Zabloudil mezi ztepilými samci a všemožnými povrchnostmi. Vytáhl fotografie a s mírným znechucením si je prohlížel.

Proč? pomyslel si. Proč chce, abych ho sledoval?

Je snad víc možných odpovědí? Víc než jedna možnost?

Asi ne. Bude to určitě ta stará obehraná písnička. Nevěrný muž a žárlivá choť. Která chce důkazy. Černé na bílém.

Maarten Verlangen dělal v téhle hře už čtyři roky, a kdyby si měl troufnout na odhad, řekl by, že dvě třetiny jeho zakázek jsou tohoto typu.

Pokud by tedy nepočítal práci pro pojišťovnu, ale ta k jeho činnosti soukromého očka vlastně nepatřila. To bylo něco jiného. Pojišťovna FB Trustor potřebovala nějakého detektiva, který by mírně neortodoxními metodami prověřil podezřelé nesrovnalosti, a kdo by se na to hodil lépe než vyhozený policista? Tedy přesněji policista, který se rozhodl ukončit služební poměr, aby se vyhnul veřejné ostudě. Po gentlemanské dohodě. O stálejším zaměstnání nemohla být ani řeč, ale jak běžel čas, přistála mu tu a tam nějaká zakázka – většinou s výsledkem příznivým pro pojišťovnu – a spolupráce pokračovala. Když Verlangen občas počítal své tristní příjmy, zjišťoval, že je to zhruba fifty fifty. Půlka od pojišťovny, půlka ze soukromého čmuchání.

Zapálil si cigaretu, za dnešek odhadem čtyřicátou, a znovu si před vnitřním zrakem představil tu Američanku. Paní Barbaru Hennanovou. Třicet sedm, třicet osm? Víc jí nebude. Takže je nejméně o deset let mladší než její manžel. A desetkrát přitažlivější. Ne, ne desetkrát. Desettisíckrát.

Kdo by se namáhal s nevěrou, když má ženu jako Barbara? Nepochopitelné.

Pokuřoval a přemýšlel. Jinými slovy, vážně je tak pravděpodobné, že je v tom ten starý známý motiv? Přišla za ním Barbara Hennanová, rozená Delgadová, proto, že si myslí, že její manžel se tahá s jinou ženskou? Po pouhých pár měsících v nové zemi?

Anebo jde o něco jiného? V tom případě o co?

Chtěl se jí na to zeptat rovnou – několikrát to měl během jejich hovoru na jazyku a v těchto věcech obvykle nechodil kolem horké kaše –, ale něco mu v tom bránilo.

Možná ji zkrátka nechtěl urazit. Možná měl i jiné důvody. Jaké přesně, v tom sám neměl jasno. Ani tehdy, když seděla naproti němu za stolem, ani teď, když na to ve svém smradlavém kutlochu vzpomínal a vymýšlel strategii.

Strategii? pomyslel si. Ale prdlajs. Žádná strategie není potřeba. Zítra ráno tam prostě pojedu. Celý den budu čumět v autě před domem, kde má kancelář. Budu kouřit jako fabrika. Vzhledem k tomu, jak jsem zestárl, v žádném případě nehrozí, že by mě poznal.

Jednoduchá práce. Klasika, jak již bylo řečeno. Kdybych byl ve filmu, tak by ten dům někdy okolo půl páté vybouchl. Dopil pivo a zvažoval, že si dá před spaním ještě jedno.

Během dne jich zkonzumoval celkem osm. Měl tedy ještě rezervu – jeho stropem bylo deset –, ale proč si pro jednou nedopřát luxus čistého svědomí?

Dvě k dobru? Někde v jeho nitru samozřejmě chabý hlásek šeptal, že proti přídělu deseti piv denně lze mít výhrady. Ale co, pomyslel si, vše je relativní kromě smrti a hněvu tlusté ženy. So what?

To někde četl. Kdysi dávno, když si ještě knihy pamatoval.

Říhl a típl dnešní poslední cigaretu. Za necelou minutu si odbyl hygienické úkony a vlezl do neustlané postele. Polštář slabě páchl nečistotami. Starými a nemocnými kořínky vlasů, špinavým zármutkem nebo tak něčím. Převrátil ho na druhou stranu, ale nepomohl si.

Nastavil budík na půl sedmé a zhasl.

Linden? pomyslel si. Kdybych si zamluvil pokoj na hotelu, aspoň bych pár nocí nespal v zasviněném povlečení.

O pět minut později Maarten Baudewijn Verlangen chrápal s otevřenou pusou.

3 

Právě když ráno vylezl ze sprchy, zavolala mu Bella. Jako obvykle se mu z pouhého zvuku jejího hlasu něco rozhořelo v prsou. Prskavka otcovské hrdosti.

Jinak mu její zprávy dávaly pramálo důvodů k veselí. Byli napůl domluvení, že se o víkendu sejdou. Stráví spolu den. Nebo dva. Těšil se na to – svým chmurně opatrným způsobem, jakým se vůbec ještě odvažoval se na něco těšit –, ale teď jí do toho přišel lodní výlet na ostrovy. Tak kdyby mu to nevadilo…?

Nevadilo by mu to. Co by byl za člověka, kdyby nepřál své sedmnáctileté dceři, kterou miluje nade všechno na světě, lodní výlet se spřízněnými dušemi – místo aby se zahazovala s obtloustlým, předčasně šedivým, neustále mírně podnapilým fotrem? Chraň Bůh.

Určitě? ujišťovala se. Nebude ti to líto? Odložíme to na příští víkend?

Určitě, přisvědčil. Příští víkend se mi to hodí dokonce víc. Teď mám stejně moc práce.

Možná mu to i uvěřila, přece jen ještě nebyla tak stará. Dala mu po telefonu pusu a byla pryč. Verlangen polkl knedlík v krku a mrknutím vyhnal vlhkost z očí. Zašel si do trafiky koupit Allgemejne. Dej si snídani a přečti si noviny, ty zoufalá trosko! pomyslel si.

A tak také učinil.

Pár minut po deváté už byl na Aldemarcktu v Lindenu a čtvrt hodiny nato našel Kammerweg. Zaparkoval naproti vile Zefyr, stáhl okénko a připravil se na čekání.

Linden je vlastně pouhé maloměsto. Odhadem dvacet či třicet tisíc obyvatel. Pár menších továren. Poměrně známý pivovar, kostel z počátku třináctého století – a zástavba domků a menších činžáků, která vyrostla převážně po válce. Dobrá dojezdová vzdálenost do Maardamu. Vzpomněl si, že jako mladý kluk tady znal jednu holku, byla chladná a krásná a nikdy se ji neodvážil políbit. Jmenovala se Margarita, copak se s ní asi stalo.

Ale jinak je to dost nanicovaté město. Líná řeka Megel – rovněž krásná a chladná nejspíš taky, přítok samotného Maaru, pokud se Verlangen nemýlil – se jím zvolna kroutí až k planinám na severozápadě. Jižně od jejího toku se táhne hřeben nízké pahorkatiny a právě na něm leží ulice Kammerweg. Dobré čtyři kilometry od centra Lindenu, kde je radnice, policejní stanice, náměstí a všemožné další výmysly a výdobytky civilizace. A kostel z třináctého století, jak již bylo řečeno.

A pivovar. Verlangen pomalu dostával žízeň.

Povzdechl si. Nasadil si tmavé brýle, přestože slunce dosud neprolomilo šedobílý příkrov mraků, a zapálil si cigaretu. Zamžoural k domu, který se dal taktak rozeznat mezi řadami stromů a kvetoucích keřů vysázených podél ulice, aby do zahrad nebylo vidět, a pokusil se odhadnout jeho tržní cenu.

Přes milion, usoudil. Nejspíš i přes milion a půl. Ale oni si to vlastně jen pronajímají, pokud paní Hennanovou pochopil správně.

Poloha vypadala z mnoha hledisek ideálně. Velký pozemek, z jedné strany nějaký les nebo zarostlý park a z druhé podobně velký pozemek s domem, který se také napůl topil v zeleni. Domyslel si, že tam asi bydlí ti Trottovi – ten pilot s nesnesitelnými dětmi –, ale ruku do ohně by za to nedal. Na straně ulice, kde parkoval, nestála vůbec žádná zástavba. Byl tu jen strmý svah klesající k asfaltové cyklostezce, která vedla podél řeky do města.

Celkem splendid isolation, pomyslel si Verlangen a automaticky ho bodla závist. Dům Hennanových byl sice bleděmodrý, což není nejhezčí odstín na světě, ale co má být? Těch jeho vlastních pětačtyřicet metrů čtverečních obsahovalo tolik hnusných barev, že se o tom Kandinskému ani nesnilo, a navíc tamhle napravo od domu vykukovala klinicky bílá skokanská věž… jo, pokud viděl dobře, byla to opravdu skokanská věž.

Takže mají i bazén. A zezadu určitě tenisový kurt a pořádnou verandu s posezením. Chvilku uvažoval, jak složité by bylo celý ten barák podpálit, pokud možno tak, aby G. zůstal v plamenech, zatímco soukromý detektiv udatně vyrve jeho mladou ženu ohnivému peklu, přehodí si ji přes rameno a mrštně prchne – ale tady musel spekulace přerušit, protože si všiml zářivě modrého saaba mezi černými žulovými sloupy, které tvořily vjezd k domu. Stály tam jako dva strnulí, mírně výhružní lokajové v předpisových uniformách a dávaly najevo svou němou nelibost nezvaným návštěvníkům všeho druhu.

Za volantem seděl muž a Verlangen nepochyboval o tom, že je to sám velký Jaan G. Hennan – přestože na něj měl poměrně špatný výhled.

Kdo jiný by to byl? Pokud mu tedy Barbara Hennanová dala správnou adresu, na což se snad dá spolehnout.

Dal saabu náskok padesát metrů, pak nastartoval svou starou věrnou toyotu a dal se do pronásledování.

Klasika, pomyslel si s úpornou monotónností.

Hennan zaparkoval v jedné z úzkých uliček za kostelem a ušel pěšky sto metrů na náměstí. Zmizel ve vchodu do dvoupatrového komplexu obchodů a kanceláří v tradiční béžové barvě, typické pro padesátá léta. Verlangenovi se povedlo vmanévrovat toyotu na úzké místo na druhé straně ulice. Vypnul motor, zapálil si cigaretu a opět stáhl okénko.

Veškerou pozornost upínal k řadě prázdných, bezpohlavních oken nad obchody v přízemí. Obuvnictví. Pohřebnictví. Řeznictví.

Po necelých dvou minutách se otevřelo jedno z oken nad pohřebnictvím. Vyklonil se Jaan G. Hennan a vylil na chodník půl hrnku kávy. A zase okno zavřel.

Typické, pomyslel si Verlangen. Jednou hovado, navždy hovado. Ani se nepodíval, jestli tam někdo nejde.

Sklopil si sedadlo, aby se mohl pohodlněji zaklonit. Nalistoval v Allgemejne sportovní rubriku a podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na deset.

Tak jo, no, pomyslel si. Tak zase jednou pracuju.

Když dočetl už podruhé k nekrologům a vykouřil kolem deseti cigaret, začínal pomalu litovat svého rozhodnutí, že si dnes dá abstinenční den. V jedenáct dvacet provedl rychlou rošádu a změnil to na abstinenční dopoledne. Pár piv k obědu – jestli tedy na nějaký oběd dojde – si snad zaslouží, když už má za sebou tolik olověně šedých hodin sledování. Jednotvárných jako meditace v buddhistickém klášteře. Verlangen měl dobrého kamaráda, který se tam před pár lety vydal. Do Tibetu nebo do Nepálu nebo čert ví kam.

Hennan byl taky dost neviditelný. Ještě jednou se ukázal v okně, jinak nic. Chvíli tam nehnutě stál a zíral na mraky, jako by o něčem přemýšlel. Anebo jenom dostal lehčí krvácení do mozku. Pak se otočil a zmizel Verlangenovi z obzoru.

Objekt. Sledovaný objekt. Důvod, kvůli kterému se Verlangen odebral dodělávat do dodělávající japonské rachotiny za tři sta guldenů denně. Carpe diem, vole.

Vrátil se v myšlenkách k Hennanovi. K těm dávným – a velmi nemnohým – příležitostem, kdy s ním měl při vyšetřování před dvanácti lety tu čest.

Samotný proces proběhl hladce. Proti Jaanu G. Hennanovi se našly přesvědčivé důkazy, jakmile se povedlo rozmluvit pár menších ryb. Několik let prostřednictvím kurýrů kupoval a prodával konopí, heroin a amfetaminy, vybudoval si fungující síť a nejspíš si přišel na pěkných pár milionů. Zvlášť když sám žádné závislosti nepropadl.

Jinými slovy nijak pozoruhodná historie, nicméně všechno klaplo zejména díky důkladné terénní i vyšetřovací práci Verlangena a jeho kolegy Müllera. Díky ní G. dostal, co si zasloužil – dva roky a šest měsíců –, a díky ní nehrozilo, že by se on a Verlangen vzájemně navštěvovali o narozeninách a výročích. Ani kdyby žili pět set let. Vzpomínal si na Hennanovu ledovou, téměř osobní opovržlivost během výslechů. Na jeho umanuté odmítání pohlédnout na svou špinavou činnost z morálního hlediska.

G. v sobě žádnou morálku nemá, prohodil jednou Müller a něco na tom bylo. Jeho sebejistota – a pomstychtivost, která tu a tam probleskla hluboko v jeho černých, mírně těkajících očích – patřily k tomu druhu, nad kterým se nedá jen tak mávnout rukou.

A ty jeho průpovídky. Jako ze zapomenutého béčkového filmu ze čtyřicátých let:

Já se jednou vrátím. A pak se mějte na pozoru, zatracení tupci!

Nebo: Nemyslete si, že na vás zapomenu. Myslíte si, že jste vyhráli, ale tohle je jen začátek vaší porážky. Věřte mi, vy hloupí pohůnci, zmizte a nechte mě na pokoji!

Sebejistota? Hm, to je slabé slovo. Verlangen si nevzpomínal – přinejmenším takhle z nadhozu –, že by za svoje roky u policie potkal někoho zatvrzelejšího a s větším egem. A těch roků bylo čtrnáct. Jaan G. Hennan měl totiž v sobě cosi skutečně výhružného, nebo snad ne? Pomalu doutnající nenávist, ze které se člověk jen tak snadno neoklepal. Temný příslib neblahých následků a odplaty. V téhle branži jsou výhrůžky všeho druhu samozřejmě denním chlebem, ale ty Hennanovy zněly nezvykle podloženě. Byly jako samotné zlo. Kdyby Hennan nebyl člověk, ale nemoc, pomyslel si Verlangen, byl by rakovina. Zcela nepochybně.

Odporný maligní gliom přímo v čelním laloku.

Zavrtěl hlavou a narovnal si na sedadle záda. Rozbolelo ho v kříži, a tak se rozhodl pro krátkou procházku. Jenom si obejde náměstí a zase se vrátí, je to jen padesát metrů, to zvládne, aniž by pustil objekt ze zřetele.

Kdyby se ho Hennan náhodou snažil setřást, tak by to pro něj stejně byla hračka. Mohl by prostě vyjít z budovy zadem a zmizet. Bez problému.

Ale proč by to dělal? Vždyť neví, že ho někdo sleduje. A sledující netuší, proč ho sleduje.

Pane Bože, pomyslel si Maarten Verlangen a zabouchl dveře auta. Uveď mi dva důvody, proč být na tomhle světě střízlivý.

V půl jedné si Jaan G. Hennan vyšel na oběd. Verlangen znovu opustil auto a sledoval ho přes náměstí do restaurace jménem Cava del Popolo. Hennan si vybral stůl u okna, Verlangen kóji trochu víc vzadu. Přestože bylo poledne, lidí tu moc nebylo. Detektiv měl na svůj objekt hezký výhled a optimisticky si objednal dvě piva a těstoviny z denního menu.

Hennan tu seděl čtyřicet minut, během kterých se nestalo nic než to, že přečetl noviny, snědl rybí polévku nebo co to bylo a vypil malou lahvičku bílého vína. Verlangen za tu dobu stihl i kávu a koňak a k autu se vrátil ve zbožné naději, že si na hodinku, hodinku a půl dá šlofíka.

A tak se také stalo. V půl třetí ho probudilo slunce, které právě protrhlo mraky a proniklo až k jeho umazanému čelnímu sklu. Zjistil, že je vedro jako v peci a že mu z hladiny alkoholu třeští hlava. Zkontroloval, že Hennanův tmavomodrý saab pořád stojí tam, kde stál, vylezl z auta a šel si do trafiky před radnicí koupit pivo a sodovku.

Obojí dopil deset minut po třetí. Slunce dále dobývalo odpolední nebe a Verlangenovi se lepilo oblečení na tělo.

Hennan se znovu na pár vteřin ukázal v okně s telefonem u ucha a k autu přišla pod chatrnou záminkou slídit hlídačka parkoviště. Jinak nic.

Verlangen si sundal ponožky a schoval je do palubní přihrádky. Tím se jeho život trochu zlepšil, ale ne o moc. Zapálil si dnešní pětadvacátou cigaretu a přemýšlel, co by podnikl.

Ani po šestadvacáté cigaretě dům nevybouchl a neochladilo se. Verlangen odešel k telefonní budce před řeznictvím a zavolal své klientce. Zvedla to po jednom a půl zazvonění.

„Výborně,“ řekla. „To je dobře, že voláte. Jak to jde?“

„Skvěle,“ odpověděl Verlangen. „Jako na drátkách. Jenom se mi zdálo, že volat hned první dopoledne nemá smysl. Váš manžel je v kanceláři. Vlastně je tam celý den.“

„Já vím,“ řekla Barbara Hennanová. „Právě jsem s ním mluvila po telefonu. Za hodinu bude doma.“

„Opravdu?“ podivil se Verlangen.

„Jo, tvrdil to.“

Aha? pomyslel si Verlangen. Tak proč tady mám ještě sedět a čekat na smrt?

„Myslím, že pro dnešek toho můžete nechat,“ pokračovala paní Hennanová. „Celý večer budeme spolu, takže stačí, když se k práci vrátíte zítra odpoledne.“

„Zítra odpoledne?“

„Ano. Buďte prosím na místě zítra po obědě a zjistěte mi, co dělá a jak tráví odpoledne a večer… hlavně večer… to pro mě bude nesmírně důležité, abyste ho nespustil z očí.“

Verlangen se na dvě vteřiny zamyslel.

„Rozumím,“ řekl. „Vaše přání je mi rozkazem. Takže další hlášení dostanete pozítří, můžeme se tak domluvit?“

„To by bylo skvělé,“ řekla Barbara Hennanová a zavěsila.

Ještě chvíli stál v dusné telefonní budce, ale pak si všiml, že se k němu blíží pohřebně šedá uniforma hlídačky parkoviště, a odběhl k autu.

Živote, kde je tvůj náboj? pomyslel si, nastartoval a odjel.

I když měl Verlangen víc času než v čekárně před peklem, rozhodl se, že nepojede domů do Maardamu. Na to ho příliš lákala vidina čistého povlečení, a tak se ve tři čtvrtě na pět ubytoval v Belvederu, prostém, ale čistém hotelu na Lofterstraat ve čtvrti za radnicí.

Mezi sedmou a osmou si dal večeři v sépiově hnědé jídelně společně s plaveckým klubem z Varšavy. Jakési ragú, které mu mlhavě připomínalo jeho bývalou tchýni. Tedy ne přímo ji, ale její nedělní večeře, bez kteréžto vzpomínky by se klidně obešel. Koupil si dvě černá piva s sebou na pokoj, přemohl sílící touhu zavolat dceři a někdy mezi jedenáctou a půl dvanáctou usnul u amerického krimiseriálu.

Povlečení bylo chladivé, čerstvě vymandlované, a i když den nakonec nebyl tak abstinenční, jak si kdysi představoval, pořád mu do hraničního čísla deset zbývala rezerva.

Pořádná rezerva.

4 

Hospoda se jmenovala Colombine a po dvou doušcích piva vypadala jako všechny ostatní hospody na světě.

Konečně se ochladilo. Staré maasleitnerky, které visely nad láhvemi whisky na baru, ukazovaly pět minut po půl osmé – v tento zcela bezmračný čtvrtek se Hennan zdržel v kanceláři až do sedmi. Z nějakého záhadného důvodu. Verlangen toho měl plné zuby už ve čtyři.

Ale byl na plné zuby zvyklý. Poslední čtyři roky byly jeho věrnými souputníky a občas měl pocit, že ho tam svědí samotný čas – a nic jiného. Jako stará zasmrádlá košile. Těšil se na to, až ji odhodí. Na to, až se vyspí z opice, probudí se do něčeho jiného a konečně si bude moct obléct nový čas.

Ve kterém vteřiny a minuty budou mít nějakou chuť.

Jenže ráno se nikdy nový čas nekonal. Na kůži se mu lepila pořád stejná nevypraná košile, den za dnem, rok za rokem. Tak to zkrátka bylo a v těch několika málo nocích, kdy se odvážil jít do postele střízlivý, nikdy nezamhouřil oko.

Dopil sklenici až do dna a vrhl pohled na Hennana. Dělily ho od něj jen dva stoly, ale u jednoho z nich seděla velmi rozjařená společnost: čtyři obtloustlí muži s kníry, asi osmadvacetiletí, kteří občas vybuchli v hřmotnou salvu smíchu, zvrátili se v židlích nazad a bouchali pěstmi do stolu. Z jejich neotesaného nářečí si Verlangen vyvodil, že jsou odněkud z jižních provincií. Nejspíš z Groenstadtu. Nebo z Balderslachtu či někde odtamtud.

V lokále bylo i jinak poměrně plno, takže neztratit sledovaný objekt ze zřetele si žádalo určitou míru koncentrace. Přece jenom. Na druhou stranu bylo zjevné, že Hennan se hodlá najíst a chvíli tu pobýt. Pověsil si sako přes opěradlo židle. Listoval jídelním lístkem a usrkával průhledný drink, nejspíš gin s tonikem, a nijak nespěchal. Možná čekal na společnost, seděl u stolu pro dva a místo naproti němu bylo prázdné. Třeba na ženskou, pomyslel si Verlangen, to je nakonec přece jen nejpravděpodobnější varianta. Tohle rozuzlení čekal od samého začátku.

Takže nezbývá než vytrvat a dočkat času. Verlangen se rozhodl, že si taky dá jídlo. Mávl na číšníka, objednal si ještě pivo a poprosil o jídelní lístek. Vypadalo to, že má důvody k obavám, že si tu hezkou chvilku posedí.

O dvě hodiny později seděl Jaan G. Hennan pořád sám. Verlangen dvakrát prošel těsně kolem něj po cestě na záchod a vypozoroval, že objekt si dopřál vydatnou večeři. Nejméně tři chody a dva druhy vína, a teď právě pokuřoval štíhlý černý doutník, hleděl z okna a roztržitě kroužil v ruce sklenkou koňaku. Pokud Verlangen viděl, za celou dobu neprohodil s nikým ani slovo, až na číšníka. Jednou se odebral na toaletu. A co se mu sakra honí hlavou – nebo proč tady vysedává, místo aby byl doma se svou lepou ženou – inu, to byly otázky, které se vymykaly veškerému chápání.

Rozhodně to však nevypadalo, že by na někoho čekal. Tu a tam se sice podíval na hodinky, ale jinak nejevil žádné známky toho, že by se jeho doprovod nedostavil: žádné telefonáty z vestibulu, žádné přílišné otálení s objednávkou, žádné omluvy na vysvětlenou číšníkovi. Nic.

Neměl s sebou ani noviny či knihu. To Verlangen sice taky ne, ale ten tu byl pracovně. Pár minut si pohrával s myšlenkou, že k Hennanovi půjde a nalije mu pivo za krk. Nebo podmázne někoho jiného, aby to udělal. Podnapilých mladíků bylo v lokále dost a některý by se určitě nechal přemluvit.

Čistě proto, aby se něco stalo. Verlangena už zase zmáhaly plné zuby. Snědl cosi, co mělo být telecí, ale v tom případě to bylo nejstarší tele na světě.

Vypil ještě čtyři nebo pět piv a nakonec podlehl a napodobil Jaana G. Hennana. Kafe a koňak.

Zapálil si novou cigaretu, i když ta stará v popelníku ještě doutnala.

Podíval se na hodinky. Za deset minut deset.

Krucinál, pomyslel si a mechanicky odehnal dalšího hosta, který se přišel zeptat, jestli je místo naproti němu volné. Tak už ten blbej koňak dopij a zaplať! A jdi už někdy pryč!

Právě když se věnoval těmto zbožným přáním, všiml si najednou, že Hennan míří k jeho stolu.

No do pr…, stihl si jen pomyslet.

„Můžu si přisednout?“

„Prosím.“

„Hennan. Jaan G. Hennan.“

„Verlangen.“

Hennan si odsunul židli a sedl si.

„Verlangen?“

„Jo.“

„Snad ne Maarten Verlangen?“

„Jo.“

„Já to věděl.“

„Jak to myslíte?“

„Myslíš. Navrhuju tykání.“

„Pro mě za mě. Ale nejsem si úplně jistý, jestli…“

„Copak?“

„Jestli vím, kdo jste… jsi.“

Hennan odložil doutník do popelníku a opřel se lokty o stůl.

„Jen se nedělej, Maartene Verlangene. Já vím zatraceně dobře, kdo jsi ty, ty víš stejně dobře, kdo jsem já. Proč tady sedíš?“

Verlangen usrkl koňaku a rychle přemýšlel.

„To je hodně divná otázka.“

„Myslíš? Ale stejně mi vůbec nebude vadit, když mi na ni odpovíš.“

„Proč tady sedím?“

„Ano.“

„Jsem tu na večeři, přece.“

„Nepovídej. A to je jediný důvod?“ Verlangena najednou popadl vztek.

„Co kdybys mi sakra vyklopil, o co ti jde? Já nemám nejmenší páru, kdo jsi a co na mně vyzvídáš. Jestli nemáš dobrou omluvu, tak laskavě táhni, nebo zavolám číšníky, aby tě vyhodili!“

Hennan mlčel a pozoroval ho přimhouřenýma očima. Bez náznaku úsměvu. Verlangenovi něco říkalo, že by se usmívat měl. Všiml si, že čistě instinktivně zaťal ruce v pěst a odsunul si židli o pár centimetrů dozadu.

Aby mohl rychleji vstát a bránit se.

Blbost, pomyslel si, když si uvědomil, jakým směrem se jeho fantazie ubírají. Přece se se mnou sakra nezačne rvát. To by byla úplná…

„Policajt. Jsi pořád policajt, že?“

Verlangen desetinu vteřiny váhal. Pak zavrtěl hlavou.

„A ty?“

„Co?“

„Co ty? Čím se zabýváš. Jak že se to jmenuješ?“

Hennan neodpověděl. Jen zkroutil rty do opovržlivého šklebu. Verlangen od něj odtrhl oči. Zaklonil se a zadíval se do stropu. Pár vteřin bylo ticho.

„A proč už nejsi policajt? Vyhodili tě?“ Verlangen pokrčil rameny.

„Odešel jsem.“

„Dobrovolně?“

„Jasně. Už mi sakra prozraď, co chceš, anebo se vrať ke svýmu stolu. Nemám nejmenší chuť se nechat…“

Zarazil se a hledal správný výraz.

„Se nechat co?“

„Obtěžovat.“

Znovu zaťal pěsti a připravil se k obraně.

„Ty jsi mi nějak popudlivej, člověče,“ řekl Hennan a najednou se usmál. „A přitom bych měl mít děsnou pifku já na tebe.“

Verlangen si zapálil cigaretu.

„Pifku? Proč?“

„Jaan G. Hennan. Vážně tvrdíš, že si mě nepamatuješ?“

Verlangen zavrtěl hlavou. Trochu moc prudce, místnost se s ním zahoupala. Do prdele, pomyslel si. S tím pitím jsem to přehnal.

„Nemám páru.“

Hennan si opřel bradu o ruku a zamyslel se.

„Nepůjdeme si sednout k baru? Ať si to vyříkáme. Zvu tě na panáka.“

Verlangen chviličku váhal. Pak opatrně přikývl a vstal.

„Dávám ti deset minut,“ řekl. „Ale víc ani prd.“

Během první whisky Hennan vysvětlil, jak to že Verlangena zná a pamatuje si jeho jméno.

Během druhé si Verlangen vzpomněl na dvanáct let starý případ a řekl, že mu to nějak vypadlo z paměti. Ale teď, když o tom Hennan mluví, tak…

Během třetí se Hennan znovu chopil iniciativy a vylíčil, jak se nevinnému člověku sedí dva a půl roku ve vězení.

Nevinnému? pomyslel si Verlangen, kterého to zase trochu namíchlo. Ty jsi byl vinnější než doktor Crippen, ty hajzle!

Ale nehádal se s ním. Jenom prohlásil, že už si podrobnosti případu nepamatuje, za ty roky jich měl hezkou řádku. Všiml si, že začíná mít potíže s artikulací, a tak si rychle stanovil jisté pravidlo a přísahal si, že po zbytek tohohle sezení u baru i celého večera se ho bude držet stůj co stůj: Nepodřekni se Hennanovi, proč jsi tady! Za žádnou cenu.

Buď loajální ke své klientce!

Hennan klábosil o tom i onom, ale čtvrtá whisky Verlangenovi zjevně natekla do sluchového centra. Zkrátka přestal registrovat složitější zvukové vjemy – ale zmohl se ještě na to, aby v odmlkách přitakával a duchaplně mručel. Když se poprvé podíval na hodinky, bylo za pět minut půl jedné. Hennan už měl očividně taky dost.

„Domů,“ řekl. „Musím domů.“

Verlangen přisvědčil a sesul se z barové stoličky.

„Já to mám kousíček,“ prohlásil.

„Musím si zavolat taxíka,“ řekl Hennan.

Vložil se do toho barman, obrovitý mladík s vlnitými zrzavými vlasy, a informoval je, že taxíky vždycky stojí hned za rohem. Jenom padesát metrů směrem na Kleinmarckt, to je jednodušší než telefonovat.

Vyšli společně do vlahého letního večera. Verlangen měl trošku potíže s rovnováhou, ale Hennan ho vzal kolem ramen a podpíral ho. Když došli k černožlutým autům, bez dalších ceremonií se s Verlangenem rozloučil, nasoukal se na zadní sedadlo, zamával a přes okénko se na něj zeširoka zazubil. Verlangen zvedl ruku a díval se, jak auto odjíždí. Najednou se ho zmocnilo silné zhnusení, které pořádně nedovedl identifikovat. Hennan se koneckonců choval celkem mírumilovně a důvod, proč ho jeho manželka nechala sledovat, byl obestřen hustší mlhou než kdy dřív.

Nicméně on se bratříčkoval s objektem. A to velmi. Vykecával se s ním, přizvukoval mu a vychlastal litry whisky… a předtím pivo a koňak, bůh ví, co vlastně říkal a neříkal.

Cestou k hotelu několikrát zabloudil. Ocitl se místo toho na hřbitově, čehož využil k tomu, že zalezl za pár popelnic u márnice a vyčural se.

Postupně se ale zorientoval a dostal se k Belvederu, a když vcházel do svého pokoje, bylo už čtvrt na dvě. Sám Verlangen tento časový údaj neznal, ale na základě několika nezávislých pozorování svědků ho bylo později možno určit poměrně přesně.

5 

Policejní aspirant Wagner zívl a podíval se na hodinky.

Bylo půl druhé a pět minut.

Pak se podíval na křížovku. Byla nevyluštěná.

Tedy převážně. Zatím vyplnil osm políček. Dvě slova.

Ani u jednoho si nebyl jistý, že ho má správně.

Aby si ukrátil čas, spočítal všechna prázdná políčka. Devadesát čtyři. Nedá se říct, že se dostal daleko.

Chvilku přemýšlel, jestli se přece jenom nemá jít natáhnout na lehátko. Jenom proto, že má pohotovost, ještě nemusí být vzhůru. Stačí, že tu je a může brát telefony, kdyby něco. Instrukce byly v tomto ohledu stejně jasné a jednoznačné jako všechno ostatní na stanici.

Na policejní stanici v Linzhuisenu. Wagner tu pracoval už skoro rok a líbilo se mu to. Bylo mu dvacet pět a klidně si uměl představit, že bude policistou celý život. Zvlášť v menší obci, jako je tahle. Řád a pořádek, dobré podmínky důchodového pojištění a žádná kriminalita, která by stála za řeč.

A příjemní kolegové, jak jeho šéf Gaardner, tak Willumsen, se kterým občas hrával tenis.

Linzhuisen nebyl samostatný policejní okrsek, spadal pod Linden, kde také sídlil policejní náčelník, komisař Sachs. V Lindenu měli trochu početnější stav, dva inspektory a tři nebo čtyři konstábly a asistenty.

Ale v držení pohotovosti se střídali. Bylo přirozeně zbytečné, aby každou noc klimbal nějaký aspirant či inspektor jak v Lindenu, tak v Linzhuisenu. Tyto dvě obce od sebe dělilo jen dvanáct kilometrů, a kdyby byl potřeba výjezd, museli by tak jako tak přivolat posily. Vzbudit kolegy, kteří mají služební pohotovost doma, nebo zatelefonovat do Maardamu.

Pro Wagnera z tohoto systému plynulo, že měl pohotovost na stanici čtyři noci v měsíci, proti čemuž nic nenamítal.

Naopak. Ty hodiny noční samoty v sobě měly něco zvláštního, co ho přitahovalo. Takhle tu sedět ve ztemnělé stanici a bdít nad zákonem a pořádkem, zatímco celý svět je pohroužen v zasloužený spánek. Být připraven zorganizovat výjezd, jakmile by se mu ohlásil poškozený občan, ano, copak právě tohle nebyla nejdůležitější pohnutka, byť ne veřejně přiznaná, kvůli které před čtyřmi lety šel na policejní akademii?

Hlídat životy a majetky občanů a být hlavním strážcem jejich bezpečí.

Když se občas aspirant Wagner přistihl při podobných myšlenkách, napadalo ho, jestli by si to neměl zapsat. Třeba by se to dalo použít na školení a u náboru. Proč ne?

Právě tyto pocity – když se to vezme kolem a kolem – mu bránily jít si lehnout. Věděl však, že pokud se nic nestane – a ono se skoro nikdy nic nestávalo –, nakonec to v pozdních hodinách přece jen vzdá. Po půl třetí už se vzhůru skoro nikdy neudržel, to už by mu nepomohly ani všechny křížovky na světě.

Žvýkal pero, upíjel kávu a snažil se soustředit.

Čtvrtý sloupec, sedm písmen, druhé je možná A: Románový ohař z Paříže.

Měl bych si občas přečíst knížku, pomyslel si Wagner a povzdechl si.

Znovu se podíval na hodinky. Tři čtvrtě na dvě. Vtom zazvonil telefon.

Komisaři Sachsovi se zdálo, že je delfín.

Mladý delfíní samec, který si plave chladným, smaragdově zeleným mořem a jeho svalnaté tělo obklopuje celé hejno samiček. Převalovali se, pluli těsně vedle sebe, ladně skákali do slunečního svitu nad jiskřící hladinou a nořili se hluboko ke dnu. Třeli se o sebe hruděmi, zády a břichy ve veselém a smyslném tanci.

Tady chci být pořád, pomyslel si. Pořád chci být mrštný delfín obklopený chtivými samičkami.

Zvonění telefonu mu prořízlo míchu a mozkovou kůru jako motorová pila. Se zavřenýma očima sáhl po sluchátku.

„Sachs.“

„Pane komisaři?“

„Hm…“

„Tady Wagner.“

„Kdo?“

„Aspirant Wagner z Linzhuisenu. Mám pohotovost a právě jsem přijal…“

„Kolik je hodin?“

„Za sedm minut dvě. Právě jsem přijal hovor… nebo 01.45, abych byl přesný… o mrtvé ženě.“

Sachs otevřel oči. Zase je zavřel.

„Aha.“

„Byl to muž. Ten, co volal. Jeho manželka je mrtvá. Hennan se jmenuje… Jaan G. Hennan. Bydlí v Lindenu, tak jsem si říkal…“

„Moment. Jdu k jinému telefonu.“

Sachs vstal a tiše se přesunul do pracovny. Zvedl telefon na psacím stole.

„Pokračujte.“

„Samozřejmě zavolám i doktora a tak, ale říkal jsem si, že nejlepší bude nejdřív dát vědět vám.“

„Dobře. A co se teda stalo? Zkuste se trochu uklidnit, prosím vás.“

Wagner si odkašlal a zhluboka se nadechl.

„Jmenuje se Barbara Hennanová. Bydlí na Kammerweg, trošku stranou od centra…“

„V Lindenu?“

„Jo.“

„Tak to vím, kde to je.“

„Jistěže. No a ten muž, Jaan G. Hennan, prý přišel domů hodně pozdě… okolo půl druhé… a našel svoji ženu v bazénu.“

„V bazénu?“

„Jo.“

„Utopenou?“

„Ne, naopak.“

„Naopak? Co to má sakra znamenat, naopak?“

„Ležela… prý ležela na dně…“

„A nebyla utopená?“

„Jo. Ona v tom bazénu není voda.“

Sachs civěl přímo před sebe a zrak mu padl na zarámovaný portrét jeho dětí, který visel nad psacím stolem. Byla to dvojčata, a až na to, že měla stejnou barvu pleti a stejné rodiče, to byli lidé tak odlišní, jak to jen jde.

„Není tam voda?“

„No, prý ne. Leží na dně, podle něj tam asi spadla a zabila se.“

Sachs se zamyslel.

„Fajn. Jaké jste mu dal instrukce?“

„Že má zůstat doma a počkat na nás.“

„Je tam podezření na trestný čin?“

„Ehm… ne, ale stejně jsem si říkal, že radši…“

„Samozřejmě. Získal jste od něj nějaké další informace? Jak působil?“

„Podle mě byl opilý.“

„Aha, podívejme? A jak moc?“

„Nevím. Těžko říct, ale poměrně… dost.“

Sachs si povzdechl.

„Takže to může být jenom fór? Někdo si z nás střílí? Teoreticky?“

„Teoreticky ano. Ale nezdá se mi to. Stejně musíme každopádně…“

„Samozřejmě. Samozřejmě. Jak jste říkal tu adresu?“

„Kammerweg 4. Jméno je Hennan.“ Sachs našel propisku a napsal si to.

„Tak se tam uvidíme za deset minut,“ řekl. „Kdybyste tam byl dřív, nechoďte dovnitř, dokud nedorazím. A zavolejte doktora, se vším ostatním počkáme, dokud si to tam neprohlédneme. Rozuměl jste?“

„Všechno jasné,“ ujistil ho Wagner.

„Výborně. Tak do toho!“ řekl Sachs a položil sluchátko. Vrátil se do ložnice. Když rozsvítil lampičku na nočním stolku, aby našel svoje oblečení, jeho žena Irena se v posteli převalila a zamumlala něco ze spaní. Chvíli se na ni díval.

Ale vážně, pomyslel si. Nepřipomíná trošku delfína? Aspoň v obličeji?

Posbíral si šaty, zhasl a vykradl se do kuchyně.

Aspirant Wagner na místo ještě nedorazil, ale soudní lékař Santander ano. Když si Sachs proklestil cestu poměrně zarostlou zahradou, spatřil ho, jak stojí u lehátek na okraji bazénu a rozmlouvá se statným padesátiletým mužem.

Viděl je oba už z dálky, protože celé okolí bazénu zalévalo světlo. Na stromech všude okolo byly nainstalované reflektory, a když komisař vystoupil ze tmy, doktor sebou polekaně trhl. Sachs měl na okamžik dojem, že se omylem připletl na natáčení filmu, a tenhle dojem ze sebe jen tak nesetřásl ani poté, co se na něj Santander široce usmál, jakmile ho poznal. Představil ho ramenatému muži.

Ten řekl: „Vítám vás,“ a podal mu ruku. „Jmenuju se Hennan. Jaan G. Hennan. Tam dole leží moje manželka.“ Ukázal rukou, ve které držel mezi palcem a ukazováčkem tenký černý doutník. Ve druhé měl sklenici. Sachs došel k okraji a podíval se tam.

Na dně prázdného, nečekaně hlubokého bazénu, několik metrů od kratší strany, leželo na břiše tělo ženy. Měla červené jednodílné plavky, ruce vytrčené v podivných úhlech a pod její hlavou se rozlila malá kaluž krve, která ostře kontrastovala s bílými kachlíky. I vlasy měla doruda, ale v jiném odstínu. O tom, že je mrtvá, nepochyboval Sachs ani vteřinu, přestože od ní stál patnáct až dvacet metrů daleko.

„Jak se leze dolů?“ zeptal se.

„Tamhle je žebřík,“ ukázal Santander. „Už jsem ji zběžně prohlédl,“ vysvětlil a upravil si těžké rohovinové brýle.

„Nejspíš to bylo tak, jak Hennan říká. Spadla tam a… smrt nastala okamžitě.“

Sachs se chvíli díval na doktora, pak na Hennana. Ten odložil sklenici.

„V kolik hodin jste ji našel?“ zeptal se Sachs. Hennan se podíval na zlaté hodinky.

„Asi před hodinou,“ odpověděl. „Přijel jsem domů a nemohl jsem ji nikde najít, tak jsem šel ven a… no…“

Rozpačitě rozhodil rukama. Otočil se a na okamžik se zahleděl na tělo v prázdném bazénu. Sachs se pokusil navázat oční kontakt se Santanderem, ale ten si otevřel lékařskou brašnu a vyndával z ní nástroje.

„Je to hrůza,“ ozval se znovu Hennan a potáhl z doutníku. „Naprostá hrůza.“

Sachs přikývl a pokusil se udělat si o něm obrázek. Byl očividně opilý, ale přitom projevoval sebeovládání a odstup, který byl za této situace téměř absurdní. Jako by šlo o nemocného psa nebo něco podobného, a ne o mrtvou manželku. Měl na sobě světlé bavlněné kalhoty a modrou košili s krátkým rukávem, nezastrčenou za opasek. Byl bosý, asi si zul boty a ponožky, než se vydal svou ženu hledat, usoudil Sachs.

Opálený a pěstěný. Snědý, mírně prošedivělý, vlasy krátké a ani trochu prořídlé, dokonce ani v koutech. Tvrdý obličej s širokými ústy a velmi hlubokými očními jamkami.

„Jak vám je?“

Hennan se zatvářil, jako by volil mezi několika možnými odpověďmi.

„Přesně nevím,“ řekl. „Asi jsem bohužel ještě nevystřízlivěl.“

Sachs přikývl.

„Ale nejspíš jsem z toho v šoku… tak trochu.“

„Reakce se většinou dostaví později,“ ozval se lékař.

„Chvíli to trvá.“

„Samozřejmě si o tom s vámi musím podrobně promluvit,“ prohlásil Sachs. „Ale navrhuju, abychom s tím počkali na mého kolegu, bude tu do minutky.“

„Proč musíme…,“ začal Hennan, ale Sachs ho přerušil.

„Vypadá to jako nehoda. Ale nemůžeme vyloučit, že se jedná o něco jiného.“

„O něco jiného?“ zopakoval Hennan, ale téměř okamžitě mu to došlo. „Chcete říct, že…“

„Přesně tak,“ přisvědčil Sachs. „Člověk nikdy neví. A hele, už tu máme aspiranta!“

Aspirant Wagner se vyloupl ze tmy a pozdravil všechny vespolek. Sachs si všiml, že jeho uniforma vypadá, jako by si ji před deseti minutami vyzvedl u krejčího.

„Zavolal jsem pro pomoc do Maardamu,“ řekl Santander.

„Nechcete se tam dolů podívat, než přijedou?“ Sachs se na okamžik zamyslel.

„Ne,“ řekl. „Počkám. Ale klidně tam jděte s aspirantem Wagnerem, já si mezitím popovídám s panem Hennanem.“ Jestli bude důvod k podezření, tak si to stejně převezme maardamská kriminálka, pomyslel si. A jeho mladé oči uvidí víc než moje staré.

Lékař a aspirant se odebrali k žebříku na protějším konci bazénu. Sachs ukázal na lehátka. Hennan nepřítomně přikývl a posadili se. Sachs vytáhl poznámkový blok.

„Položím vám pár otázek,“ řekl. „Je to čirá rutina. Máme povinnost tak postupovat, neberte si to osobně.“

„Chápu,“ řekl Hennan a zapálil si doutník, který mu mezitím vyhasl.

„Vaše úplné jméno?“

„Jaan Genser Hennan.“

„A vaší manželky?“

„Barbara Clarissa Hennanová.“

„Její rodné příjmení?“

„Delgadová.“

„Věk?“

„Teď… teď v srpnu jí mělo být třicet pět.“

„Takže trochu mladší než vy?“

„O patnáct let. Jak to s tím souvisí?“ Sachs pokrčil rameny.

„Nejspíš nijak. Bydlíte tady?“

„Jistěže.“

„Děti?“

„Ne.“

„Hezký dům. Jak dlouho tady bydlíte?“

Hennan potáhl z doutníku a přejel prstem po sklenici, ale do ruky ji nevzal.

„Jenom si to pronajímáme. Moje žena je… byla… Američanka. Spoustu let jsme bydleli v Denveru, ale letos na jaře jsme se přestěhovali sem.“

„Vy odsud pocházíte?“

„Narodil jsem se v Maardamu a vyrostl jsem tam.“

„Rozumím. Čím se zabýváte?“

„Mám dovozní firmu.“

„Kde?“

„Co dovážíte?“

„Aha?“