© Pavel Vodička, 2026

Cover © Jiří Arbe Miňovský, 2026

Drawings © Martin Ďásek, Žaneta Kortusová, 2026

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2026

Photos © AgainErick, archiv autora, Biblioteca Estense Universitaria, Biblioteca Nacional de Portugal, David Rumsey Collection, Diego Delso, Ingo Mehling, John Carter Brown Library, Library of Congress, Metropolitan Museum of Art, Norman B. Leventhal Map & Education Center, University of Notre Dame, Wikimedia Commons, 2026

ISBN 978-80-278-0274-6 (print)

ISBN 978-80-278-1646-0 (ePub)

ISBN 978-80-278-1647-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1648-4 (pdf)

OBSAH

Seznam map

Poznámka k výslovnosti

Prolog

Trujillo

Cajamarca

Cusco

La Ciudad de los Reyes

Vilcabamba

Epilog

Chronologie vybraných událostí

Prameny a literatura

Obrazová příloha

SEZNAM MAP

Výprava Pascuala de Andagoya (1522)

První výprava Francisca Pizarra (1524–1525)

Druhá výprava Francisca Pizarra (1526–1528)

Územní expanze říše Inků (1438–1525)

Třetí výprava Francisca Pizarra (1531–1533)

Incká říše v době největšího rozkvětu

Hlavní cesty a významná města v říši Inků

Španělské guvernoráty v Jižní Americe

Cusco před příchodem conquistadorů

Výprava Diega de Almagro do Chile

POZNÁMKA K VÝSLOVNOSTI

V textu se převážně užívá španělská transkripce kečujských termínů a vlastních jmen. V některých případech je však zachována původní kečujská jazyková podoba.

Písmeno

Výslovnost v češtině

Příklad

c

k

Cápac: kápak

ch

č

chicha: čiča

j

ch

Cajamarca: kachamarka

ll

lj

Ocllo: okljo

hu

v

Atahualpa: atavalpa

qu

k

quipu: kipu

y

j

Yupanqui: jupanki

PROLOG

Na počátku srpna 1498 Kolumbova třetí výprava dosáhla pobřeží Venezuely. Jednalo se o první kontakt španělských dobyvatelů s neznámou zemí. Rozlehlý kontinent, označovaný jednoduše jako pevnina (tierra firme), se záhy stal cílem mnoha dobrodruhů, kteří doufali v naplnění svých ambicí. O motivech dobyvatelů nemohlo být pochyb. Touha po bohatství, roznícená pověstmi o krajinách oplývajících zlatem, omámila nejednoho conquistadora. Představy Evropanů sytil příslib nevídaných pokladů, přestože dosavadní zisky zůstávaly daleko za původním očekáváním, nemluvě o rizicích spojených s dobyvatelskými výpravami v Novém světě. Jejich odhodlání nedokázali zlomit nepřátelští bojovní domorodci, hlad, vyčerpání, nemoci ani obtížné klimatické podmínky. Ochotně následovali dobrodruhy, kteří je ujišťovali o skvělé budoucnosti.

„Vše, co nastalo po úžasném objevení Indií, bylo tak výjimečné, že celý příběh zůstává pro každého vyjma očitých svědků stěží uvěřitelný. Není divu, vždyť se může směle měřit s jakýmkoli hrdinským činem [vykonaným – pozn. autora] v minulosti. [V porovnání s ním – pozn. autora] blednou všechny divy jiných světů. Avšak docházelo i ke strašlivým činům, mezi něž patřilo zabíjení a mrzačení nevinných lidí. [Conquista – pozn. autora] přivodila zkázu mnoha vesnic, provincií i království,“ prohlásil Bartolomé de las Casas, pozdější biskup z Chiapasu.[1]

Založení města Panama (Panama La Vieja) v roce 1519.

Objev Nového světa nepochybně patřil k nejvýznamnějším počinům éry novověku. V září 1510 Vasco Núñez de Balboa založil první španělskou kolonii na území Panamy.[2] V následujících třech letech získal značný obnos ve zlatě. Relativně bohatá kořist pouze roznítila Balboovu žádostivost. Každá zpráva o nezměrném bohatství, které se údajně nacházelo kdesi na jihu, podněcovala horečnou aktivitu mnoha conquistadorů. Na počátku září roku 1513 Balboa v čele výpravy čítající 190 Španělů a 1000 domorodých spojenců opustil osadu Santa Mária. V následujících dnech jeho muži s obtížemi překonávali Panamskou šíji, čelili nástrahám tropické džungle a rozmarům počasí. Na sklonku téhož měsíce poprvé spatřili vody Tichého oceánu. Balboa jej nazval Jižním mořem, načež okolní země prohlásil za državy spojeného království Kastilie a Aragonu.

Jedním z mužů, kteří doprovázeli objevitele Pacifiku, byl pětatřicetiletý Francisco Pizarro. Negramotný levoboček bez jakýchkoli prostředků, jenž nemohl spoléhat na podporu své rodiny nebo vlivných dvořanů u královského dvora, se vydal do Nového světa v naději, že získá slávu a bohatství. V mnoha ohledech se zdálo, že jeho úsilí bude podobně jako u řady jiných dobrodruhů odsouzeno k neúspěchu. Přesto mu nelze upřít, že projevil mimořádné odhodlání, statečnost i vytrvalost. Naplnění jeho snu si vyžádalo nemalé oběti, především ale zanechalo nesmazatelnou stopu v dějinách conquisty Peru.

TRUJILLO

Francisco Pizarro pocházel zTrujilla ve Španělsku, vněmž na přelomu 15. a16. století žilo přibližně 2000 obyvatel. Na tamním vrcholu pomyslného sociálního žebříčku stáli příslušníci nižší šlechty, kteří vlastnili domy na nejvýše položených místech ve městě. Všechny spojoval zvyk dávat ostatním okázale najevo svůj urozený původ apostavení. Zjejich řad pocházel iPizarrův otec. Vokolí hlavního náměstí žili obchodníci, řemeslníci, městští úředníci. Navzdory absenci šlechtického titulu měli nepopiratelnou výhodu, že se nacházeli vcentru dění vTrujillu. Ostatní obyvatelé, kteří nepatřili mezi místní honoraci, sídlili vokrajových částech města. Nezřídka se jednalo opříslušníky místní chudiny. Francisco Pizarro vyrůstal vchudých poměrech. Jeho rodiče nikdy nevstoupili do manželského svazku, matka se živila jako služka. Vtehdejší době představoval nelegitimní původ velmi významnou překážku společenského vzestupu, jelikož levoboček náležel mezi obyvatele druhé či třetí kategorie. Pizarro se nikdy nenaučil číst ani psát azemřel negramotný. Vkaždém případě platí, že budoucí dobyvatel Peru se téměř do konce života nezbavil stigmatu nemanželského potomka.

Vtéže době vyvolala mimořádnou pozornost zpráva Kryštofa Kolumba onově objevené cestě do Indie, adresovaná Katolickým Veličenstvům. Notně přikrášlené zvěsti se rychle šířily, mezi neurozenými Španěly vyvolávaly nesmírně lákavé představy zásadní životní změny. Vroce 1493 bylo Pizarrovi pouhých patnáct let. Země ležící na západě ho vábily příslibem pohádkového bohatství ahojnosti. Mnozí vnich viděli téměř ztělesněný Eden. Velký admirál oceánského moře ostatně konstatoval: „Našel jsem mnoho ostrovů obývaných početným lidem. Všechny jsem prohlásil za poddané Vašich Výsostí [FerdinandaII. Aragonského aIsabelyI. Kastilské– pozn.autora], aniž by se mi kdo postavil na odpor. […] Domorodci na ostrově [Hispaniola– pozn.autora] adalších ostrovech chodí nazí, muži iženy, jak je matky porodily. Neodmítnou nic, pokud jsou oto požádáni, naopak laskavě přijmou kohokoli asdílejí sním vše včetně lásky, jako kdyby mu byli ochotni dát své srdce. Spokojí se sjakoukoli maličkostí, třeba izcela bezcennou. […] Vaše Výsosti mohou vidět, že jim dám tolik zlata, kolik budou potřebovat. Získám pro Vás koření, bavlnu […] aotroky, tolik, kolik jen přikážete. Věřím, že jsem nalezl také rebarboru askořici aobjevím další cenné věci. […] Atak Bůh všemohoucí, náš Pán, nechť umožní vítězství těm, kteří kráčí jeho cestou ivzáležitostech, které se [jinak– pozn.autora] zdají nemožné, jako třeba tato […] [svými– pozn.autora] modlitbami obrátíme mnoho lidí knaší svaté víře […] anejen Španělsko, ale icelé křesťanstvo [ztoho– pozn.autora] bude mít prospěch aužitek.“[3]

Výraz Katolická Veličenstva se používal jako označení IsabelyI. Kastilské (1451–1504), královny Kastilie aLeónu, aFerdinandaII. Aragonského (1452–1516), vládce Aragonu, na základě buly Si Convenit, vydané papežem AlexandremVI. vprosinci1496.

Pizarro si bez ohledu na svůj věk nepochybně uvědomoval, že život vrodném městě neskýtá příliš radostné perspektivy. Na druhé straně slibné výdobytky, které mu předestřel Velký admirál, se zdály téměř na dosah ruky. Představa, že by jako nemanželský potomek mohl dosáhnout postavení urozeného šlechtice, byla vzhledem ktehdejšímu rigidnímu systému společenských tříd prakticky nemožná. Teoreticky by se mohl oženit surozenou dívkou adíky bohatému věnu by mohl žít spokojený život šlechtice vTrujillu, jenže ve skutečnosti se jednalo okrajně nepravděpodobnou možnost. Nabízela se však alternativa. Odvážné arozhodné muže, kteří se nezdráhali riskovat, provázela přízeň Štěstěny, nebo tomu alespoň mnozí věřili. Pokud by při dobývání nových zemí dosáhl mimořádných úspěchů, jeho budoucnost by ihned získala lákavější kontury.

Francisco Pizarro.

Odevět let později Francisco Pizarro nastoupil na loď, která mířila kbřehům „Indií“. Jednalo se ojednu zdosud největších výprav, která opustila španělské břehy, neboť čítala 2500 mužů. Jejím cílem byl ostrov Hispaniola. Vpřístavu se očekáváním vzrušení účastníci výpravy dozvěděli, že „připluli právě včas, […] protože [Španělé– pozn.autora] vedou válku proti indiánům, abude tak možnost získat velké množství otroků“. „Tato zpráva,“ vzpomínal Bartolomé de las Casas, „vyvolala na lodi nemalé nadšení.“[4]

Vroce 1509 se Pizarro stal vojenským zástupcem Nicoláse de Ovando, guvernéra Hispanioly, který neblaze proslul bezdůvodnou krutostí vůči domorodcům. Nelze vyloučit, že budoucí dobyvatel Peru se podílel na masakru 84 indiánských náčelníků, kteří byli na Ovandoův příkaz pro výstrahu popraveni. Relativně úspěšný lov na otroky voblasti Karibiku měl ovšem za následek prudký pokles mužské populace na ostrovech vblízkosti Hispanioly. Pizarro proto zaměřil pozornost na pobřeží Panamy aHondurasu, kam směřovaly další dobyvatelské výpravy.

Vroce 1513, ve věku pětatřiceti let, působil jako Balboův zástupce. Pizarro doufal, že objev Jižního moře znamená předzvěst obratu vjeho životě. Ve skutečnosti byla expedice pro všechny účastníky spíše zklamáním. Zlata, po němž všichni tak toužili, získali jen velmi málo. Zatímco se dobyvatelé prodírali komáry zamořenou džunglí, brutalita vůči domorodcům sílila. Balboa zajal několik místních náčelníků amučením se je snažil přimět kprozrazení, kde se nachází zlato. Výslech však navzdory použití drastických metod nepřinesl žádné hmatatelné výsledky.

Ošest let později eskaloval Balboův spor sPedrem Ariasem de Ávila. Objevitel Jižního moře musel čelit obvinění zuzurpace moci aúzemí náležejících koruně. Obdobné třenice mezi představiteli koloniální správy nepatřily kvýjimečným úkazům. Ačkoli samotná obžaloba aprůběh soudního procesu nesly zřetelné známky účelovosti, výsledek se nechal snadno předvídat. Dne 15.ledna1519 improvizovaný tribunál vynesl rozsudek stětím; ortel byl vykonán ve stejný den vAcle. Mužem, který Balbou zajal apředal „spravedlnosti“, byl ironií osudu právě Francisco Pizarro.

Na první pohled se zdálo, že se na čtyřiačtyřicetiletého dobyvatele Nového světa konečně usmálo štěstí. Vroce 1521 se stal vlastníkem pozemků vblízkosti města Panama, navíc získal podíl ve společnosti, která obdržela oprávnění kdolování zlata. Jakožto nový držitel encomiendy nad 150 indiány na ostrově Taboga vPanamském zálivu tak mohl požadovat práci adávky po domorodcích, prodávat jejich úrodu astřádat podíly zvýnosů zrýžování zlata. Přesto se necítil spokojen, neboť naplnění snů ograndiózním úspěchu se mu stále vzdalovalo. Zatímco čtyřiatřicetiletý Cortés pokořil mocnou říši Aztéků, za což sklidil uznání španělského dvora, odeset let starší Francisco Pizarro vládl malému ostrovu aobchodoval stropickými plodinami, nemluvě onevalném zisku vpodobě drahých kovů. Není obtížné si představit, že podobné srovnání představovalo vydatný zdroj Pizarrovy frustrace.

Systém encomiendy navazoval na evropskou feudální praxi, vníž panovník svěřil šlechtě právo vybírat daně od místního obyvatelstva. Aristokracie na oplátku zachovávala věrnost králi. Evropští poddaní podléhali pravomoci feudála azároveň mu odevzdávali část své produkce; jednalo se ospecifickou obdobu poplatku za ochranu.

Vroce 1522 se do Panamy vrátil Pascual de Andagoya, jenž se vydal na jih podél pobřeží dnešní Kolumbie adosáhl břehů řeky San Juan, která se nachází ve vzdálenosti přibližně 300 kilometrů na jih od dnešních kolumbijsko-panamských hranic. Jeho výprava měla za cíl ztrestat bojovný kmen, jenž se podle Andagoyova přesvědčení nazýval Pirú. Nepřítel sídlil na doposud neprozkoumaném území aohrožoval domorodé spojence voblasti Chochama. Netřeba dodávat, že neméně důležitým motivem pro celou expedici byly značně přehnané zvěsti obohatství tamních domorodců. Výprava narazila na překvapivě tuhý odpor. Poté, co Andagoya málem utonul na rozbouřeném moři, vrátil se takřka bez jakýchkoli finančních prostředků zpět do Panamy. Jeho anabáze měla přesto jistý význam, neboť dodala potřebnou „pravdivost“ pověstem omocné abohaté říši vjižních krajích.

Diego de Almagro a Francisco Pizarro.

Nelze proto vyloučit, že důležitou roli při rozhodování Francisca Pizarra podstoupit další riskantní výpravu sehrály Andagoyovy zprávy ozemi zaslíbené. Vroce 1524 uzavřel dohodu sDiegem de Almagro aHernandem de Luque. Její podstata spočívala ve vytvoření společnosti (Compañía del Levante), která zaštitovala chystanou výpravu do neprobádaných oblastí Nového světa.[5] Včele expedice stál Pizarro. Jeho zástupcem se stal Diego de Almagro, jenž strávil na území dnešní Latinské Ameriky již deset let, přičemž oba se několikrát setkali vprůběhu bojů proti indiánům. Almagro pravděpodobně disponoval jistými organizačními schopnostmi, což představovalo nepopiratelnou výhodu při obstarávání životně důležitých zásob. Conquistador akronikář Pedro Cieza de León jej označil za „muže malé postavy snehezkými rysy, jenž nepostrádal odvahu avytrvalost“. VAlmagrově vystupování se podle některých svědectví odrážela určitá velkorysost aštědrost, byť často spjatá sokázalým chvástáním. „Těšilo ho, když za ním přicházeli prosebníci, které nikdy neodmítal […], díky tomu ho většina rytířů milovala abyla mu věrně oddána.“[6]

Almagro byl stejně jako Pizarro nelegitimním potomkem, jenž neuměl číst ani psát. Jeho neprovdaná matka ho opustila krátce po narození, zároveň znemožnila Almagrovu otci, aby se stýkal se synem. Nakonec se ho ujal strýc, jenž ale svého synovce surově týral, údajně ho přivazoval za nohu adržel vkleci. Poté, co se mu podařilo uniknout, odešel do Madridu, kde se setkal smatkou, která žila sjiným mužem. Osvého nemanželského syna již nejevila žádný zájem.

Založení Compañía del Levante.

Mladý Almagro se proto musel postarat sám osebe. Vroce 1514 se vToledu připletl do rvačky, vníž pobodal protivníka. Vobavě ztrestu utekl do Sevilly, kde nastoupil na loď mířící do Nového světa. Jeho naděje spojené svidinou lepší budoucností se nyní upínaly ke Zlaté Kastilii. Tam se setkal sFranciscem Pizarrem apoté, co roku 1524 shromáždili 80 mužů, čtyři koně advě lodě, se vydali dobýt neobjevené země uJižního moře.

Vkvětnu 1513 FerdinandII. Aragonský vymezil oblast, jejíž východní hranici tvořil záliv Urabá vdnešní Kolumbii, a označil ji jako Zlatou Kastilii (Castilla de Oro). Na západně ji ohraničovala panamská řeka Belén. Poté, co Vasco Núñez de Balboa stanul na pobřeží Tichého oceánu, Castilla de Oro zahrnovala také Costa Ricu aNikaraguu.

Společně se vydali po Andagoyových stopách. Almagro během bojů sdomorodci přišel ooko, a ačkoli výprava trvala téměř rok, nezískala ani zlomek očekávané kořisti. Neúspěch je přesto neodradil. Vroce 1526 zorganizovali druhou expedici čítající 160 mužů, přičemž postupovali již prozkoumanými oblastmi. Conquistadoři měli kdispozici dvě plachetnice.[7] Zatímco Pizarro se utábořil vústí řeky San Juan, Almagro se vrátil sjednou lodí zpět do Panamy pro posily. Druhá karavela, jež zbyla kdispozici Pizarrovi, mezitím prováděla průzkum vjižním směru. Upobřeží Ekvádoru se kúdivu posádky setkala obřím raftem zbalzového dřeva opatřeným plachtami ztkané bavlny aposádkou tvořenou domorodci. Polovina znich se vpanice vrhla do vody, zbytek Španělé zajali. Oprůběhu celé události později informovali KarlaV. Domorodci „měli řadu stříbrných azlatých ozdob […] [včetně– pozn.autora] diadémů, pásků, náramků, chráničů nohou, prsních plátů […] anáhrdelníků zkorálků arubínů, zrcadel zleštěného stříbra. Kromě toho převáželi mnoho vlněných abavlněných oděvů velmi bohatě zdobených abarvených šarlatem, modří, žlutí ajinými barvami, […] se skvělými výšivkami, […] sobrázky ptáků, zvířat, ryb astromů, […] měšce plné smaragdů, chalcedonů ajiných šperků, kusy křišťálu ajantaru“.[8]

Jakmile se zpráva opozoruhodném plavidle dostala kPizarrovi, okamžitě usoudil, že se jedná odůkaz potvrzující existenci vyspělé abohaté říše. Rozhodl se proto pokračovat vcestě na jih. Ve druhé polovině roku1527 jej nedostatek zásob přinutil zakotvit uKohoutího ostrova.[9] Setrvání na místě zamořeném obtížným bodavým hmyzem a pokrytém neprostupnou džunglí si však brzy začalo vybírat svou daň mezi conquistadory. Řada znich onemocněla, někteří zemřeli. Jelikož zlepšení situace zůstávalo vnedohlednu, vmužstvu začaly sílit hlasy volající po návratu do Panamy. Pizarro marně doufal, že upadající morálku povzbudí Almagrův návrat spotřebnými zásobami. Většina účastníků výpravy však již nehodlala riskovat své životy atoužila po relativním bezpečíCastilla de Oro.

Poté, co vyvstala hrozba, že možný úspěch expedice zhatí předčasný návrat, zoufalý velitel údajně vyznačil hrotem meče čáru vpísku azvolal: „Pánové! Tuto hranici představuje dřina, hlad, žízeň, vyčerpání, zranění, nemoci avšemožná nebezpečí, na které narazíme během naší výpravy, dokud budeme žít. Nechť ti, kteří mají odvahu čelit takovým hrozbám před završením heroického úspěchu, překročí hranici anásledují mě. Na druhé straně ti, kteří se toho necítí hodni, se mohou vrátit do Panamy.“[10]

Pizarrovu výzvu, ojejímž dramatickém průběhu se zmiňuje Inca Garcilaso de la Vega, nakonec vyslyšelo pouze třináct dalších mužů, zbytek se rozhodl pro návrat. Odvážnější skupina se vydala lodí na jih, kam žádný Evropan dosud nezavítal. Pobřeží bylo zdánlivě neobydlené, lemované neproniknutelnou tropickou džunglí amangrovníkovými mokřady. Teprve když vroce 1528 dosáhli severní hranice dnešního Peru, poprvé spatřili město smnoha budovami, širokými ulicemi aněčím, co připomínalo přístav. Jednalo se oprvní kontakt Španělů sříší Inků. Pizarro si evidentně uvědomoval, že nemá dostatek sil kdobytí města. Nevěděl, jaké přijetí může očekávat od domorodců. Netušil, jestli se mu podaří získat zlato, anebyl si jistý, zda skutečně objevil bájnou říši, oníž tak dlouho snil. Město později pojmenovali Tumbes.

Hladovějící conquistadoři.

Tamní obyvatelé se však zachovali kneznámým návštěvníkům velmi přátelsky, neboť jim poskytli maso zlam, exotické ovoce, ryby, vodu aobřadní kvašený nápoj, chichu. Poté se Pizarro setkal sdomorodcem sprodlouženými ušními lalůčky, ve kterých nosil velké náušnice, oděným vbavlněné tunice. Patrně se jednalo oinckého velmože, případně omístního náčelníka. Jemu podobné Španělé nazývali „ušatí“ (orejones) kvůli zmíněným protaženým ušním boltcům, vnichž měli dřevěné, stříbrné nebo zlaté ozdoby vypovídající ospolečenském postavení nositele. Příchod cizinců– azejména jejich další úmysly– přirozeně vyvolaly náčelníkovu zvědavost.

Inkové vyráběli chichu ze syrové nadrcené kukuřice, kterou požvýkali vústech. Poté nechali drť smísenou se slinami fermentovat. Jednalo se onápoj, který konzumovali představitelé domorodé elity při náboženských obřadech asvátcích.

Přestože ani jedna strana neovládala jazyk, jímž by se mohly dorozumět, prostřednictvím nonverbálních gest Pizarro pochopil, že hostitele zajímá, odkud přišli aco hledají. Náčelník si prohlédl loď, přičemž velkou pozornost věnoval jejímu vybavení. Patrně tak činil proto, aby mohl podat zprávu vládci říše, jenž sídlil ve vnitrozemí.[11] Španělský velitel věnoval indiánům na oplátku párek prasat, čtyři slepice, kohouta aželeznou sekeru, která unich vyvolala větší nadšení, „než kdyby je obdaroval stokrát větším množstvím zlata, než ve skutečnosti vážila“. Náčelníkovi pak přidělil čestnou stráž, kterou tvořil Alonso de Molina ačernošský otrok, jež ho doprovodila zpět na břeh, na němž se tísnily zástupy zvědavců.[12]

„Všichni dychtivě pozorovali prasata aslepice, žasli, když slyšeli kokrhat kohouta. Největší údiv ale vyvolal černoch. Pokoušeli se ho omýt, aby se přesvědčili, zda se nejedná obarvu. Smáli se jeho bílým zubům. Přišlo jich takové množství, že se nemohl ani najíst, […] byl pro ně něco nového, co doposud nespatřili.“ Obdobným způsobem pozorovali Alonsa de Molina, zejména „jeho bradku abílou barvu kůže. Kladli mu spoustu otázek, přestože jim vůbec nerozuměl. [Molina– pozn.autora] viděl vTumbesu mnoho pozoruhodných staveb ajiných věcí, […] zavlažovací kanály, osetá pole, ovoce, nějaké ovce [lamy– pozn.autora]. Indiánské ženy, které byly velmi krásné aoděné podle místních zvyklostí, přicházely, aby se ho na něco zeptaly. [Indiáni– pozn.autora] přinášeli ovoce ajiné dary, […] pomocí gest se ptali, odkud Španělé jsou akam mají namířeno. Mezi nimi byla také jedna překrásná žena, jež [Molinu– pozn.autora] žádala, aby snimi zůstal, neboť si bude moci vybrat manželku podle vlastního uvážení. Když se vrátil zpět na loď, byl natolik ohromen svými dojmy, že téměř nemluvil. Teprve později hovořil okamenných domech avelkých branách, které střežila stráž, aoobčerstvení, které mu servírovali na stříbrném azlatém servisu“.[13]

Molinovo svědectví uvedlo Španěly do téměř extatického vzrušení. Většina se zřejmě domnívala, že dosáhla svého cíle. Přátelský postoj obyvatel Tumbesu umožnil Pizarrovi pokračovat vplavbě na jih, neboť conquistadoři si opatřili dostatek zásob avody. Nakonec zakotvili vzátoce, kde se vsoučasnosti nachází rybářská vesnice Cabo Blanco. Pizarro vystoupil na břeh aprohlásil nově objevenou zemi za državu Jeho císařského Veličenstva akastilské koruny. Tamní domorodci přirozeně neměli žádné tušení opapežské bule, která poskytla Katolickým Veličenstvům bianco šek pro anexe vNovém světě. Každý, kdo se odmítl podrobit jejich moci, respektive rozhodnutí papeže, byl od této chvíle považován za rebela akacíře odporujícího Boží vůli.

Na počátku května1493 papež AlexandrVI. vydal bulu Inter Caetera, vníž udělil FerdinanduII. Aragonskému aIsabeleI. Kastilské země ležící 480 kilometrů západně od Kapverdských ostrovů. Ostatní území nacházející se na východ od stanovené dělící linie měla připadnout Portugalsku. Papežská bula se stala základem pro uzavření dohody mezi Španělskem aPortugalskem, jež byla podepsána 7.června1494 vTordesillasu. Jiné námořní mocnosti, mezi něž patřila Francie, Anglie apozději také Nizozemí, smlouvu zTordesillasu nikdy neuznaly.

Titulní strana tordesillaské smlouvy.

Vzásadě lze konstatovat, že Pizarrova první expedice na území Peru nakonec přinesla dlouho očekávaný úspěch. Na palubě jediné lodi dopravila zpět do Panamy exotická zvířata, lamy, dovedně zhotovenou keramiku aozdoby, kvalitní oděvy zvlny či bavlny. Vneposlední řadě se prokázala domněnka omocné abohaté říši na jihu. Pizarra však sužovaly jiné obavy. Po návratu do Castilla de Oro se zprávy ojeho objevu velmi rychle rozšířily. Kdokoli zconquistadorů dychtících po bohatství aslávě vNovém světě se nyní mohl vypravit na jih auzurpovat si uznání azlato pro sebe. Hlavní problém spočíval vabsenci výhradního oprávnění kdobývání doposud nedotčené domorodé říše. Takové svolení mu však mohl udělit pouze panovník. Rozhodl se proto odplout zpět do Evropy azískat souhlas císaře KarlaV. kdobývání nových zemí.

Inkové chovali lamy především kvůli jejich kvalitní vlně, ale využívali je také pro přepravu nákladu, případně jako platidlo nebo pro maso; exkrementy sloužily jako palivo. Dospělá lama dokázala přepravit náklad o hmotnosti přibližně 40 kilogramů.

Vpolovině roku 1528 se jedenapadesátiletý Francisco Pizarro vrátil do Španělska, které opustil před zhruba třiceti lety. Uvědomoval si, že nemůže předstoupit před panovníka sprázdnýma rukama. Shromáždil vše, co mohlo nejlépe ilustrovat dosavadní objevy– lamy, šperky, indiánské oděvy zvlny abavlny avneposlední řadě imalé množství zlata. Doprovázeli ho dva domorodci, kteří dokázali hovořit lámanou španělštinou. Pronásledovaly jej však pochybnosti, zda relativně chudé dary, jimiž si hodlal panovníka naklonit, KarlaV. přesvědčí, aby sjeho žádostí souhlasil.

Pizarrův příchod do Toleda, kde se mu dostalo slyšení ucísaře, byl nicméně velmi příhodně načasován. Krátce předtím císařský dvůr oslnil Hernán Cortés, jenž dorazil vdoprovodu 40 pečlivě vybraných Aztéků sproslulými péřovými plášti, obsidiánovými zrcadly, jantarem, stříbrem azlatem, želvami, pásovci, vačicemi ajaguáry, které žádný Evropan doposud nespatřil. Skvěle inscenovaná podívaná učinila na KarlaV. příznivý dojem. Shovívavě proto pominul Cortésův „prohřešek“, že dobyl říši Aztéků, aniž by ktomu měl formální svolení koruny, abohatě ho odměnil. Pizarro tak mohl těžit zpanovníkova blahosklonného rozpoložení, třebaže dary, které císaři přinášel, se nemohly ani zdaleka rovnat Cortésovým.

Poté, co Hernán Cortés (1485–1547) položil základy koloniálního panství španělské koruny ve Střední Americe, získal titul markýze del Valle de Oajaca. Současně byl jmenován generálním kapitánem Mexika, přičemž mu podléhalo 23 000 aztéckých vazalů, apředevším obdržel od KarlaV. příslib osmi procent zbudoucích zisků zpřípadných dalších výbojů.

VToledu se mu dostalo přátelského přijetí, načež včervenci 1529 obdržel svolení, podepsané královnou Isabelou Portugalskou, které mu zaručovalo vše, oč ve Španělsku usiloval:

„Dávám vám svolení aautoritu, že můžete jménem kastilské koruny pokračovat vjiž řečených objevech adobývání aosidlování provincie Peru až do vzdálenosti 200 leguí [přibližně 880 kilometrů– pozn.autora] podél [jeho– pozn.autora] pobřeží. […] Jmenujeme vás guvernérem agenerálním kapitánem všech provincií Peru, země avesnic, které zde jsou nebo budou [založeny– pozn.autora], ato doživotně splatem 725 000 maravediů[14] ročně počínaje dnem, kdy opustíte Španělsko avydáte se dobývat nové země. Částka bude vyplacena zpříjmů amajetku vřečených zemích, které budou osídleny…“[15]

Isabela Portugalská (1503–1539) byla manželkou svého bratrance KarlaV. Vroce 1526 se stala španělskou královnou avdobě nepřítomnosti KarlaV. ve Španělsku vykonávala funkci regentky.

Veškeré aktivity vNovém světě však Pizarro musel financovat sám, respektive prostřednictvím společnosti, kterou spoluzaložil. Rozhodnutí koruny představovalo pouze první krok na cestě kúspěchu abohatství. Nyní musel oslovit muže, kteří neváhali riskovat své životy na cestě do neznámých končin Nového světa. Nikoli náhodou se vydal do Trujilla, vněmž se narodil. Věděl, že zde najde dostatek odhodlaných Španělů, kteří sdíleli jeho touhu po zlatě aodvahu jednat.

Setkání Francisca Pizarra s císařem Karlem V. roku 1529 v Toledu.

Vzhledem kneutěšeným sociálním aekonomickým poměrům vtehdejší Extremaduře se nepochybně jednalo odobře promyšlený krok. Značná část tamější populace vnímala výpravu do Nového světa jako únik zneradostné existence vrodné zemi. Vysoké daňové zatížení aupadající zemědělství patřily mezi nejtíživější problémy, snimiž se potýkala značná část tamního obyvatelstva. Vkaždém případě Pizarrova nabídka zlákala nejbližší členy rodiny. Jednalo se především opolorodé bratry Hernanda, Juana, Gonzala aFrancisca Martína. Přípravy si však vyžádaly ještě dalšího půl roku. Teprve vlednu 1530 mohla Pizarrova flotila vyplout zeSevilly vstříc nejistému osudu.

Obecný problém při zkoumání dějin Inků představuje absence písemných záznamů domorodé provenience. Na druhé straně španělské prameny se vřadě případů opírají oústně tradované příběhy. Jádro problému historicko-mytologických výkladů spočívá vúčelové interpretaci přizpůsobované tehdejším potřebám. Vzásadě lze říci, že jejich výklad reflektoval zájmy tehdejší vládnoucí elity, jež se snažila upevňovat svou moc. Vpopředí stála politicky či ideologicky motivovaná snaha legitimizovat tehdejší poměry. Na citace zprimárních pramenů je tedy třeba pohlížet sjistou rezervou.

Mnohá domorodá etnika vnímala minulost zásadně odlišně než Evropané. Vjejich percepci čas plynul vcyklech, opakoval se. Jednotlivé události představovaly obměny dávných příběhů. Významní aktéři přejímali atributy, případně ijména mytických hrdinů. Ačkoli inka při nástupu na trůn obvykle přijímal nové jméno, španělští kronikáři mohli omylem zaznamenat některé zmnohých panovníkových přezdívek apřízvisek. Vzásadě ale můžeme předpokládat, že události spojované sjejich jmény patřily spíše mezi mýty než skutečné činy.[16]

Včase válečníků auca runa se vúdolí řeky Apurímac mocensky prosadila relativně malá etnická skupina, vjejímž čele stáli „inkové“. Původ zmíněného etnika nicméně zůstává záhadou. Španělští kronikáři považovali za její mytické vůdce čtyři bratry se společným jménem Ayar zjeskyně vPacárectambu. Tři padli za oběť vzájemným svárům, jediný přeživší Ayar Manco se stal náčelníkem Cusca. Bájnou pravlastí Inků podle jiné verze zakladatelského mýtu bylo rovněž Tiahuanaco.[17]

Inca Garcilaso de la Vega naopak vylíčil, jak bůh Slunce vyslal na zem svého syna Manco Cápaca adceru jménem Mama Ocllo. Poté, co povstali zvod jezera Titicaca, vydali se na cestu vedeni zlatou holí, která zmizela na předurčeném místě vzemi, tam položili základy Cusca. Syn Slunce podrobil tamní lid vlastním zákonům, přiměl ho kposlušnosti, obdaroval jej mnoha dary anaučil ho uctívat bohy.[18]

Inkové představovali relativně malou etnickou skupinu, která se usídlila vokolí Cusca. Vobdobí let 1200–1400 se pokoušela upevnit své postavení, což nakonec vyústilo ve vznik kmenového státu, jenž ovládal relativně malé území. Na počátku 15. století Inkové využili dosavadní konsolidace moci azahájili sérii pozoruhodně úspěšných vojenských výprav. Díky organizačním aválečným schopnostem triumfovali nad svými soupeři avýznamně tak rozšířili svůj vliv vAndách. Jejich impérium se rozkládalo na impozantní ploše 1,2 milionu kilometrů čtverečních.

Legenda praví, že zakladatelem mocné říše zpočátku 15. století byl Cusi Yupanqui. Když se stát Inků ocitl vohrožení ze strany sousedních Chanků, tehdejší vládce Viracocha neučinil žádné opatření kposílení obrany města. Vokamžiku, kdy čelil bezprostřední hrozbě napadení, se navíc zachoval velmi zbaběle, neboť raději uprchl do pevnosti Caquea Xaquixahuana.[19] Vláda tak de facto přešla do rukou jeho nejmladšího syna Cusiho Yupanqui, který odmítl následovat otcova příkladu aveškerou energii soustředil na odražení nepřátelské invaze. Jakmile shromáždil oddíly bojovníků odhodlaných bránit Cusco, rozhodným způsobem vetřelce rozdrtil.[20] Poté musel překonat nástrahy svého otce, jenž se ho opakovaně pokoušel odstranit. Díky sympatiím apodpoře velmožů Viracochu sesadil apřijal jméno Pachacuti.[21]

Pachacuti ve volném překladu znamená „ten, kdo obrací svět vzhůru nohama“ nebo také „reformátor světa“.

Vzásadě se jednalo onanejvýš přiléhavé označení, neboť nový inka uskutečnil řadu reforem, které umožnily mocenskou expanzi. Španělský mořeplavec, astronom ahistorik Pedro Sarmiento de Gamboa později uvedl, že „[Cusi Yupanqui– pozn.autora] obrátil pozornost klidu, který strádal nedostatkem půdy. Vydal se na obhlídku města [Cusca– pozn. autora] do vzdálenosti čtyř leguí [přibližně 18 kilometrů– pozn.autora] anařídil vysídlit všechny vesnice ve vzdálenosti dvou mil od města. Půdu pak přidělil Inkům ve městě apůvodní obyvatelstvo přesídlil na jiná území. Tím si vysloužil vděčnost lidu, neboť získali levně [půdu– pozn.autora], atak získal přátele, které odměnil tím, co vzal jiným. Sám si přivlastnil údolí Tambo.“[22]

Inka Pachacuti.

Nejprve ale musel zajistit hranice vlastního státu, neboť hrozba ze strany agresivních sousedů přetrvávala. Vminulosti sice Inkové vedli válečná tažení proti okolním kmenům, avynucovali si tak placení tributu, anexe však nepatřila kobvyklým nástrojům šíření vlivu. Cusi Yupanqui se však rozhodl pro teritoriální expanzi vdoposud nevídaném měřítku. Trvalé obsazení nepřátelského území totiž mělo zásadní výhodu– Inkové získali teoreticky nevyčerpatelný zdroj půdy aválečníků. První válečné výpravy směřovaly jižním směrem. Jejich oddíly dobyly část dnešního území Bolívie asever Chile. Cusi Yupanqui poté pokračoval ve výbojích vseverním směru, přičemž si podrobil tamní kmeny, včetně drobných kmenových a městských států voblasti And. Vyvrcholením válečných výprav byla bezesporu eliminace kmenové konfederace Chanků, kníž došlo za vlády jeho syna Túpaca Yupanqui. Vtehdejší době říše Inků ovládala široký pás území při pobřeží Jižní Ameriky, táhnoucí se od severní hranice dnešního Peru přes západní Bolívii až do severní poloviny dnešního Chile. Impérium představovalo multietnický celek ovládaný inckou elitou.

Na konci 16. století španělští kronikáři přejali aužívali pro označení impéria Inků oficiální název Tahuantinsuyo, „Čtyři díly světa“. Doposud však panují pochybnosti, zda se nejednalo spíše oinvenci domorodých informátorů ajejich snahu popsat co nejsrozumitelněji svébytnost aprovázanost jednotlivých regionů rozlehlé říše. Tahuantinsuyo tvořily čtyři základní správní celky nazývané Chinchaysuyo, Contisuyo, Collasuyo aAntisuyo. Správu nových území, jejichž obyvatelstvo platilo daně, vykonával náčelník jmenovaný inkou. Úkolem administrativy byl především pravidelný výběr daní. Pokud dosavadní domorodá elita projevovala ochotu spolupracovat, získala privilegované postavení azachovala si svou moc. Jestliže se ale postavila na odpor, byla nemilosrdně vykořeněna. Pomyslný střed impéria, jehož mimořádná rozloha byla důsledkem ofenzivní strategie založené na vojenské agresi anátlakové diplomacii, představovalo Cusco.

Túpac Yupanqui údajně považoval za nezbytné pokračovat vúzemní expanzi. Jeho armáda si podrobila jižní oblastí dnešní Kolumbie. Na východě hranice impéria dosahovala tropických pralesů Amazonské pánve. Nedílnou součástí říše se stalo pobřeží Tichého oceánu, jižní hranice se pravděpodobně nacházela na úrovni dnešního Santiaga de Chile. Vdobě, kdy se vlády ujal jeho syn Huayna Cápac, moc impéria dosáhla svého zenitu. Pozoruhodná byla zejména skutečnost, že se jednalo ocelek smnoha etniky čítajícími přibližně 10 milionů obyvatel, zatímco počet Inků nepřesáhl 100 000. Vokamžiku vrcholné expanze říše nesousedila sžádným kmenovým svazem, neboť všechny doposud existující byly vojensky či diplomaticky inkorporovány. Nárazníkový pás podél jejích hranic tvořilo území nikoho. Vnásledujícím období se vojenské plány Huayna Cápaca omezovaly na potlačení povstání vseverních oblastech impéria, zejména na území dnešního Ekvádoru.[23]

Rozmach říše však neohrožovala pouze příležitostná povstání, jež měla veskrze lokální charakter. Inkovo znepokojení umocňoval rostoucí počet zpráv oneznámé nemoci, jež mezi domorodým obyvatelstvem rozsévala smrt. Epidemie pravých neštovic, která decimovala původní obyvatelstvo Nového světa, neměla srovnání sžádným jiným onemocněním, jemuž Inkové doposud čelili. Huayna Cápac ajeho doprovod proto urychleně opustili Quito, ale na záchranu bylo již příliš pozdě. Krátce nato inku „schvátila nemoc, která zohyzdila [jeho– pozn.autora] pokožku jako lepra avelmi ho oslabila. Když urození [velmoži– pozn.autora] viděli, vjakém je stavu, navštívili ho, neboť se jim zdálo, že začal opět trochu vnímat, aotázali se ho na jméno nástupce“.[24]

Jak ve skutečnosti probíhal vládcův skon, můžeme pouze spekulovat. Oodpovědi na klíčovou otázku, kdo byl inkou preferovaným nástupcem, platí vzásadě totéž. Umírající panovník údajně označil za svého následníka nedávno narozeného Ninana Cuyoche. Jednoměsíčně batole, však zemřelo na stejné onemocnění dříve, než se mohla jeho slibná budoucnost naplnit.[25] Zjevná absurdita posledního rozhodnutí přiměla velmože vrátit se kumírajícímu inkovi avznést stejný dotaz oden později. Tentokrát zmínil jako následníka Atahualpu, jenž ale takovou poctu zprvu obratem odmítl. Teprve při třetím pokusu vysílený Huayna Cápac označil za budoucího inku Huascara. Zanedlouho poté podlehl chorobě, jež ho trýznila.

Dobytí Quita inkou Huayna Cápacem.

Ironií osudu se tak stalo ve stejné době– tedy roku 1527–, kdy Španělé poprvé zakotvili vTumbesu asúdivem obdivovali bohatství města. Netušili, že epidemie, kterou přinesli zEvropy, rozsévá smrt mezi příslušníky nejvyšších mocenských kruhů doposud neznámého impéria. Nelze rovněž vyloučit, že umírající inka věděl opodivných cizincích, ale neměl dostatek času ani energie, aby proti nim zakročil.

Jak vidno, virulence apatogenita nemocí, snimiž se Evropané dlouhodobě potýkali, měly pro populaci Nového světa katastrofální následky. První problémy se objevily krátce poté, co Kolumbova druhá výprava zanechala několik Evropanů na karibských ostrovech. Neštovice, spalničky, mor, tyfus, cholera, malárie ažlutá zimnice si vyžádaly mezi původním obyvatelstvem nesmírný počet obětí. Epidemii neštovic, jež následovala Cortése ajeho muže při dobývání říše Aztéků, popsal historik Francisco López de Gómara: „Byla to strašlivá choroba, která zahubila mnoho lidí. [Nemocní– pozn.autora] nemohli chodit ajenom bezmocně leželi na postelích. Jeden nemohl ležet tváří dolů, druhý na zádech nebo se obrátit na druhou stranu. Když se pohnuli, křičeli bolestí.“ [26]

Vzásadě bylo pouze otázkou času, kdy se epidemie rozšíří do oblastí, které zůstaly doposud ušetřeny, azanechá za sebou nespočet obětí. Pizarro mohl sotva tušit, že jeho výprava za dobytím nových zemí bude dlážděna mrtvými ještě dříve, než conquistadoři poprvé vkročí na území říše Inků. Poté, co Huayna Cápac skonal, musela říše čelit nejen tlaku ze strany neznámých cizinců usilujících ojejí ovládnutí, ale také vnitřnímu konfliktu, jenž byl obvyklým důsledkem urputného boje onáslednictví.

Pokud inka zemřel, výběr jeho nástupce se nikdy neřídil zásadami primogenitury. Panovník měl zpravidla několik manželek acelou řadu mužských potomků. Vládce vybíral svého nástupce, jenž se vposledních letech jeho života podílel na výkonu inkovy moci. Jak už bylo výše řečeno, nemuselo se jednat onejstaršího syna hlavní manželky, mnohdy rozhodovaly otcovy sympatie avneposlední řadě schopnosti potenciálního uchazeče. Vyvolený obdržel borlu (červený střapec na čelence), čímž se stal designovaným panovníkem.[27]

Primogenitura znamená přednostní právo prvorozeného příslušníka vládnoucí dynastie na nástupnictví, preferováni jsou potomci mužského pohlaví.

Většina pramenů se shoduje vnázoru, že krátce po smrti Huayna Cápaca byl inkou prohlášen jeho syn Huascar.[28] Zatímco nový inka přijal diadém mascaipacha asunturpáucar vchrámu Slunce vCuscu, jeho bratr Atahualpa neopustilQuito. Oba soupeři dosáhli věku přibližně pětadvaceti let. Atahualpa se narodil vCuscu, ale většinu času strávil na severu, přičemž projevoval zvýšený zájem ovojenské záležitosti. Údajně rovněž nesnášel jakoukoli kritiku. Na druhé straně Huascar pocházel zmalého městečka jižně od Cusca, měl značně rezervovaný postoj kdalší územní expanzi říše, liboval si valkoholu, spal sprovdanými ženami anechával vraždit jejich muže, pokud si na inkovo chování stěžovali.[29]

Mascaipacha představovala ekvivalent královské koruny. Jednalo se očelenku opatřenou třásněmi znejjemnější červené vlny ajemnými, zlatými ozdobami apeřím posvátného ptáka; symbolizovala absolutní moc nad impériem.

Sunturpáucar byl vzásadě obdobou žezla pokrytého různobarevnými pery vzácných ptáků. Jeho špici tvořila tři ptačí pera.

Třebaže oba bratři měli stejného otce, každý patřil do jiné nástupnické linie. Atahualpa náležel skrze svou matku do Hatun ayllu, zatímco Huascar do Qhapaq ayllu. Obě rodové frakce spolu soupeřily omoc po několik generací. Po smrti Huayna Cápaca se Atahualpa odmítl dostavit do Cusca na inkův pohřeb, nezúčastnil se ani následné korunovace svého bratra. Jeho počínání vyvolalo uHuascara podezření, které se postupem času stupňovalo. Několik příbuzných, jež obvinil ze sympatií kAtahualpovi aosnování spiknutí za účelem povstání, nechal nemilosrdně povraždit. Huascar nicméně stále nepovažoval svou mocenskou pozici za dostatečně stabilní. Nakonec se rozhodl odstranit všechny potenciální protivníky silou. Vdané situaci se však nejednalo opromyšlený krok, neboť Huayna Cápac soustředil většinu armád na severu říše. Vdobě otcovy smrti měl Atahualpa na dosah početné vojsko složené znejzkušenějších bojovníků. Huascarovou evidentní nevýhodou byla také skutečnost, že tři vojevůdci, kteří řídili vojenská tažení na území dnešního Ekvádoru, přísahali věrnost Atahualpovi. Inkovi tak nezbylo než narychlo svolat nové bojovníky, přičemž čerstvě shromážděné vojsko se co do zkušeností zdaleka nemohlo měřit soddíly, jimž velel jeho bratr.

Obě armády se utkaly na pláních Mochacaxa jižně od Quita. Střetnutí skončilo Atahualpovým rozhodným vítězstvím. Vítěz neprokázal vůči zajatcům žádnou shovívavost. Atahualpa nařídil mučit anakonec popravit iAtoca, jednoho zHuascarových předních velitelů. Jeho lebku poté používal jako pozlacenou číši až do doby, než se poprvé setkal sPizarrem.[30] Neúprosně nechal zmasakrovat rovněž povstalce voblasti Cañar,[31] kteří se vzepřeli jeho autoritě.

Huascar (uprostřed) jako zajatec Quisquise (vlevo) a Chalcuchimy (vpravo).

Poté, co se Huascar dozvěděl oAtocově porážce, stáhl své síly zpět khlavnímu městu. Zatímco Atahualpovy armády postupovaly na jih, Huascarovy oddíly se vzchopily azvítězily vněkolika potyčkách. Vládnoucí inka však přecenil své schopnosti, neboť se ujal velení osobně. Krátce nato se nechal vlákat do léčky apadl do zajetí. Třebaže Huascar utrpěl vboji zranění, velitel Atahualpových jednotek Chalcuchima nedovolil,[32] aby ho ošetřili, neboť zajatcův život nebyl vohrožení. Inkovu tuniku, zbroj, diadém adalší panovnické insignie poslal Atahualpovi.[33]

Nutno podotknout, že vojenská konfrontace mezi oběma bratry trvala bezmála čtyři roky avyvrcholila vpolovině roku 1532. Po zajetí Huascara následoval masakr bojovníků zbavených vrchního velení. Jakmile Atahualpova armáda dosáhla Cusca, představitelé hlavního města rezignovali na obranu adeklarovali svou loajalitu vítězi. Atahualpa, který se zdržoval vseverních oblastech říše ase svými veliteli komunikoval prostřednictvím poslů, ovšem chápal, že definitivní vítězství vyžaduje ještě jeden krok. Poté, co Quisquisovy aChalcuchimovy oddíly vstoupily do metropole, přikázal shromáždit Huascarovy manželky aděti na místě zvaném Quicpai. „[Tam– pozn.autora] si vyslechli obvinění ze svých zločinů anemilosrdný rozsudek. Poté přivedli těhotné ženy. Nenarozené děti vyrvali zmatčina lůna aoběsili na pupečních šňůrách připevněných knohám matek. Zbytek příbuzných poraženého inky mučili bičováním anakonec je usmrtili rozdrcením lebky kyjem.“ Pomineme-li jedince pokrevně spřízněné sHuascarem, mezi další oběti patřili velmoži zCusca, kteří sympatizovali sporaženým inkou.[34] Smysl brutálního zúčtování srodinou poraženého protivníka spočíval vdůsledném vymýcení jeho potomstva. Huascar byl prozatím ušetřen, rozhodnutí ojeho dalším osudu nyní záviselo pouze na Atahualpovi.

Ten spočetným doprovodem mezitím zvolna postupoval kjihu, přičemž dosáhl Cajamarky, vzdálené přibližně 950 kilometrů severně od Cusca. Vzhledem kdélce komunikačních linií bylo zapotřebí téměř 300běžců, kteří se střídali vpředávání jediné zprávy po dobu pěti dnů. Jakmile ale získal informaci ovítězství svých armád, mohl se prohlásit za jediného vládce impéria (Sapa Inka). Formální převzetí vlády ovšem vyžadovalo, aby vojenský triumf završil přijetím mascaipachy vCuscu se všemi náležitými poctami apompézními oslavami. Veškeré překážky na cestě kabsolutní moci byly zdánlivě odstraněny.

Inkovu pozornost nicméně upoutala ještě jedna relativně okrajová záležitost. Jeho zvědové totiž zaznamenali pohyb malé skupiny cizinců, kteří se blížili ke Cajamarce. Někteří jeli na podivných zvířatech, které doposud nikdo nespatřil. Muži měli zvláštní barvu kůže, vousy ahole, které vydávaly hromový zvuk akouř. Přestože jich bylo relativně málo, chovali se nezvykle arogantně. Dokonce se opovážili mučit apopravit některé znáčelníků, kteří sloužili říši. Atahualpa zvažoval další postup. Nelze vyloučit, že inkou zmítala zvědavost ohledně původu aúmyslu podivných cizinců. Nakonec se rozhodl vyčkávat, neboť jejich přítomnost nepovažoval za bezprostřední nebezpečí.

Vlétě 1532 se Pizarrův oddíl vylodil vTumbesu, načež ke svému překvapení nalezl město vtroskách. Mocný inka Huayna Cápac, jenž vládl snezpochybnitelnou autoritou rozsáhlému impériu, skonal.[35] Lidé žijící vTumbesu nepatřili mezi etnické Inky, ale kříši Chimú. Především však podporovali Huascara, čímž podnítili Atahualpovu nevraživost. Jeho armáda dobyla avyplenila město, načež většinu obyvatelstva zmasakrovala. Francisco Pizarro správně usoudil, že říši zachvátila občanská válka. Politické sváry mezi domorodci nebyly pro conquistadory ničím novým. Generální kapitán nepochybně doufal, že se mu podaří zopakovat Cortésův úspěch asvyužitím rozporů mezi soupeřícími stranami srazit impérium Inků na kolena.

V15. století náležela říše Chimů khlavním rivalům Inků. Chimuánci ovládali úzký pás země mezi mořem apředhúřím And vdélce téměř 1000 kilometrů. Jednalo se ovelmi vyspělou civilizaci, pro niž bylo typické pokročilé zemědělství založené na síti zavlažovacích kanálů, vysoká společenská organizace acentralizovaná moc. Vletech 1463–1471 podlehla inckým armádám vedeným inkou Túpacem Yupanqui.

Poté, co Španělé opustili zničený Tumbes, pokračovali vplavbě na jih. Vsrpnu 1532 poblíž ústí řeky Piura založili město San Miguel de Piura. Jednalo se oprvní osadu založenou Evropany na území Peru. Conquistadoři ovšem nepátrali pouze po zlatě. Informace, které získávali od domorodců, měly pro úspěch výpravy zásadní význam. Vblízkosti nově založeného města se setkali sorejones, kteří zajišťovali výběr dávek od místních obyvatel. Pizarro díky vlídnému přístupu získal povědomí osmrti Huyana Cápaca avnitřním konfliktu, který donedávna sužoval říši.[36] Nutno podotknout, že Atahualpa čerpal informace oneznámých cizincích ze stejného zdroje. Pizarrovy úvahy se nyní soustředily na setkání svítězným inkou. Klíčovou roli vnadcházejícím dramatu mělo sehrát osobní jednání sdomorodým panovníkem.

Vládce Inků.

Španělé nejprve překonali džungli vpředhůří And. Poté se vydali po dobře udržované cestě, která sloužila jako spojnice mezi jednotlivými částmi impéria. Vprůběhu přesunu conquistadoři narazili na řadu osad. Některé byly opuštěné, vjiných nalezli množství mrtvol astopy po boji aplenění. Pizarro postupoval opatrně, zřejmě jej sužovala nejistota, jak Atahualpa zareaguje na přítomnost nezvaných cizinců. Opakovaně proto nechával zajímat domorodé náčelníky, které pak dával mučit ve snaze odhalit Atahualpovy úmysly. Informace získané torturou ovšem postrádaly důvěryhodnost– zajatci si mnohdy protiřečili.[37]

Zásadní překážku představovala jazyková bariéra avýznamová odlišnost používaných slov. Většina domorodců navíc nebyla schopna oinkových plánech podrobně referovat. „Španělé se však nenechali ničím odradit. Včele sguvernérem se vydali do vyšších nadmořských poloh, přičemž přespávali vbavlněných stanech, které přinesli ssebou. Vnoci zapalovali ohně, aby se ochránili před krutou zimou, neboť chlad vhorách byl větší než na horských pastvinách vKastilii. Dokonce ani voda se nedala pít, aniž by se předem ohřála.“[38]

Conquistadoři čítali 168 mužů, ztoho 62 mělo kdispozici koně. Pizarro vžádném případě netušil, jakému množství bojovníků by museli čelit, pokud by se Atahualpa rozhodl použít vojenskou sílu. Ve výpovědích domorodců nicméně panovala určitá shoda vnázoru, že inku doprovází velká armáda. Pizarrovi muži byli všichni vyzbrojeni. Většina vložila do výpravy své vlastní prostředky, což jim garantovalo podíl na případném zisku. Expedici doprovázelo také dvanáct notářů ajiných úředníků, menší počet černošských aindiánských otroků, několik morisků aobchodníků, kteří zásobovali conquistadory zbožím na úvěr.[39]

Moriskové patřili kpotomkům obyvatel arabského nebo berberského původu, kteří do konce 16. století žili na Pyrenejském poloostrově na území ovládaném křesťany. Ačkoli přijali katolickou víru, zároveň si uchovali své kulturní zvyky, anelze proto hovořit ojejich naprosté asimilaci světšinovou křesťanskou populací.

Poté, co Španělé překonali horské hřebeny And, sestoupili do úrodného údolí ve výšce přibližně 2750 metrů nad mořem, jež se mělo stát dějištěm střetu dvou civilizací. Pohled na město, rozkládající se podél řeky Mashcónu na ploše přibližně šesti kilometrů čtverečních, naplnil conquistadory úžasem. „Dorazili jsme kměstu Cajamarca. [Tamních– pozn.autora] domů bylo takové množství. VNovém světě nikdo nic podobného doposud neviděl. Ten pohled [nás– pozn.autora] velmi vyděsil, třebaže se nikdo neodvážil projevit strach. Kdybychom totiž dali najevo jakoukoli slabost, indiáni by nás zabili. Nakonec jsme se odvážili vstoupit do města. Cajamarca byla téměř opuštěná,“ prohlásil Miguel de Estete.[40]

Pizarrův tajemník Francisco de Xerez poznamenal: „[Cajamarca– pozn.autora] je největším [městem– pozn.autora] vúdolí, rozkládá se na úpatí hor na ploše asi jedné čtvereční leguy na rovině.[41] Údolím protékají dvě řeky; je rovinaté ana jedné straně je hodně země, která je osídlena, kdežto na druhé straně je obklopeno horami. Město samo má dva tisíce obyvatel; uvstupní brány jsou dva mosty. […] Jeho náměstí je větší než kterékoli náměstí ve Španělsku; je celé uzavřené amá jen dvě brány, které vedou do ulic. […] Domy na náměstí jsou přes dvě stě kroků dlouhé, velmi důkladně postavené aobehnané zdmi do výše tří mužů; jsou zděné adřevěné střechy posazené na zdech jsou pokryty slámou. Zdi těchto domů jsou postavené zpřitesaných, pečlivě opracovaných kamenů.“[42]

Příjezd conquistadorů do Atahualpova tábora.

Hernando de Soto.

Konfrontace domorodých bojovníků se Španěly.

Obětní rituály pohanských domorodců.

Španělský voják s arkebuzou a furketou.

Table of Contents

SEZNAM MAP

POZNÁMKA K VÝSLOVNOSTI

PROLOG

TRUJILLO