Copyright © Stephen Fry, 2024

Translation © Tomáš Bíla, 2026

Illustration © Barbora Kepičová

Original English title: ODYSSEY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-852-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-853-4 (mobi)

Στους Έλληνες, αρχαίους και σύγχρονους.

Helénům starověkým i dnešním.

Je doma plavec, moře syt,

a lovec zas je doma z hor.

Robert Louis Stevenson, „Requiem“ 1 

1 Autor překladu: Antonín Klášterský.

Obsah

MAPY

AIANTOVA CESTA

AGAMEMNÓNOVA CESTA

AINEIÁSOVA CESTA

MENELÁOVA A HELENINA CESTA

ITHAKA

ÚVOD

Věk bohů

Věk hrdinů

Věk lidí

Paridův soud

Dřevěný kůň

BOUŘE

Bohové shlížejí shůry

Flotily

Ostrov větrů

KARTÁGO

Theo a Deo

Přistání

Božská prosba

V Kartágu

Lov

KRÁL LIDÍ

Domů

MATKA A SYN

Postel v olivovníku

Mentés chytá jablko

Pylos

Sparta

Helena a Meneláos

Moře promlouvá

Olympské hry

NA OSTROVĚ KALYPSÓ

Poselství

Loučení

Poseidónův hněv

Bílá bohyně

PROKLETÉ DĚTI

Na Fókidě

Návrat do Mykén

Pomsta

Bohové se radí

Fúrie

Zkouška

MODLA

Na Tauridu

ODYSSEUS: MUŽ, KTERÝ ZAŽIL TOLIK TRÁPENÍ

Cizinec na pobřeží

V zemi pojídačů lotosu

Kyklopové

Větry

KIRKÉ

Aiaié

Podsvětí

Návrat na Aiaié

Ostrov Sirén

Skylla a Charybdis

Sluneční voli

Na Ithaku

ITHAKA

Neznámé pobřeží

Mezi vepři

Télemachos se vrací

A teď jsou tři

Co Medón řekl a slyšel

Žebrák

Jizva

Pastevec Filoitios

Penelopina výzva

Vítěz

Doma

Konec

DALŠÍ DOBRODRUŽSTVÍ

Tehdy a dnes

Řekové tam dospěli před námi

Aréův pahorek

DODATKY

Nostos

E.T. volat domů

Homér

Rozloučení s bohy

POSTAVY

Nesmrtelní

Příšery a jiná stvoření

Smrtelníci

Řecká a římská božstva

PODĚKOVÁNÍ

ITHAKA

Až vypluješ k Ithace,

přej si, aby tvá cesta byla dlouhá,

plná dobrodružství a poznání.

Neboj se Laistrygonů ani Kyklópů,

neboj se Poseidónova hněvu,

nikdy se s nimi cestou nesetkáš,

zachováš-li si čestnou mysl.

Nesetkáš se s Laistrygony ani s Kyklópy,

nesetkáš se s lítým Poseidónem,

když na ně nepomyslíš v skrytu duše,

nevystoupí-li z tvého nitra.

Přej si, aby tvá cesta byla dlouhá.

Kéž jsou hojná ta letní jitra,

kdy s požitkem a radostí

vpluješ do neznámých přístavů,

vstoupíš na fénická tržiště

a nakoupíš tam vzácné zboží,

perleť a korály, jantar i eben,

všemožné opojné tresti a masti,

co jich jen stačíš unést,

když navštívíš egyptská města

a poznáš v nich dávnou moudrost.

Stále však mysli na Ithaku.

Je tvůj souzený cíl.

A nespěchej,

nechť tvá cesta trvá mnoho let.

Ve stáří dorazíš k ostrovu

s bohatstvím nabytým cestou,

už lhostejný k pokladům Ithaky.

Tu krásnou cestu dlužíš Ithace.

Nebýt jí, nikdy bys nebyl vyplul,

víc ti už nemůže dát.

Shledáš-li Ithaku chudou, nebudeš přesto zklamán.

Jsi teď moudrý, získal jsi zkušenost

a víš, co je Ithaka.

Konstantinos Kavafis (1863–1933)

překlad Růžena Dostálová a Jiří Pelán

ÚVOD

Vítejte u Odysseje. Je to už čtvrtá kniha z mé série převypravovaných řeckých mýtů, ale ujišťuji vás, že k tomu, abyste Odysseu pochopili a užili si ji, není třeba číst předchozí tři díly – Mýty, Hrdiny ani Tróju. Samozřejmě doufám, že by vás mohly zaujmout nebo že jste je třeba už četli, ale příběh Odysseje je ve všech ohledech zcela samostatný.

Na druhou stranu neuškodí, když se před začátkem hry projdeme po hřišti a seznámíme se se světem, do kterého jsme vstoupili. A k tomu pomůže rozdělit si jej do tří „věků“, které zhruba odpovídají prvním třem knihám této série.

Věk bohů

Zrození a vzestup bohů zachycuje první část Mýtů. Po násilných převratech se dvanáct hlavních bohů a bohyň usadí na hoře Olymp, odkud společně vládnou světu. Jejich králem je Zeus, Nebeský otec. Seznam hlavních bohů se stručným popisem jejich úloh a povahy najdete v části Postavy na konci této knihy.

Svět pod nimi je zpočátku obydlen pouze zvířaty, nestvůrami, nymfami a nejrůznějšími menšími božstvy. Časem však Zeus a jeho přítel, Titán Prométheus, stvoří nás, lidstvo, a my se rozšíříme po celém světě.

Zeus a většina ostatních Olympanů si nemohou pomoci a začnou se plést do našich záležitostí; často nás trestají za to, co považují za hubris, povýšeneckou pýchu, a stejně často se páří se smrtelníky a smrtelnicemi, které považují za krásné a přitažlivé.

Věk hrdinů

Mnoho dětí zrozených ze svazku smrtelníka s nesmrtelným rodičem se stane hrdiny a polobohy – například Perseus, Héraklés, Théseus nebo Iásón. Právě o nich pojednávají Hrdinové – jsou to odvážné a často komplikované osobnosti oslavované zejména pro své výpravy a souboje s nestvůrami, které děsí a ohrožují lidstvo. Díky jejich vítězstvím nad těmito tvory se svět pro lidi stává klidnějším a bezpečnějším. Objevují se první města a přístavy, obchod a zemědělství.

Jak čas plyne a lidská civilizace se rozvíjí, její vztah k nesmrtelným prochází pozvolnou, nenápadnou proměnou. Lidé se poslušně modlí a obětují bohům, ale stále více se věnují svým vlastním starostem. Bohové se i nadále občas pletou do jejich záležitostí, ale začínají být opatrnější (nebo unavenější?), pokud jde o plození polobožských potomků. Zdá se, že lidstvo se více zajímá samo o sebe, klade si – a sleduje – své vlastní cíle.

Věk lidí

Ačkoli trójská válka vypukla kvůli marnivosti bohyň a Olympané do ní v jednom kuse zasahují a ovlivňují její průběh, bojují, trpí a umírají v ní především obyčejní muži a ženy. Některým jejím protagonistům koluje v žilách božská krev – jmenujme například Achilla, Helenu, Odyssea a Aineiáse – a někteří bohové mají na výsledku konfliktu své vlastní zájmy, ale v podstatě je trójská válka záležitostí smrtelníků.

A teď je po ní a řecké loďstvo i jeho králové, velitelé a hrdinové se touží vrátit domů.

Právě zde začíná Odyssea. Je to hluboce lidský příběh, ale i tak se v něm setkáme s bohy a nestvůrami. Kromě Dia se v něm nejčastěji objevují tři bohyně – Héra, Afrodíté a Athéna – a také bůh posel Hermés. Proč zrovna tihle? To souvisí s událostí, která celou trójskou válku vyvolala. Pojďme si ten příběh připomenout...

Paridův soud

Jednoho zdánlivě obyčejného dne na hoře Ída nedaleko Tróje přivedl Hermés mladého pastýře jménem Paris před tři bohyně – Héru, Athénu a Afrodítu. Paris byl vyzván, aby dal zlaté jablko té z nich, kterou považuje za nejkrásnější. Vybral si Afrodítu, bohyni lásky, která mu za odměnu slíbila Helenu, nejkrásnější ze všech smrtelných žen. Zbylé dvě bohyně se v tu chvíli urazily a rozplynuly.

Afrodíté dodržela své slovo a pomohla Paridovi unést Helenu z jejího domova ve Spartě přes moře až do Tróje.

Helenin ponížený, zneuctěný a rozzuřený manžel Meneláos a jeho bratr, mykénský král Agamemnón, začali po celé řecké pevnině i ostrovech shromažďovat obrovskou invazní armádu s cílem získat Helenu a svou pošramocenou čest nazpátek. Flotila složená z Achajů, Danajců, Helénů a Argejských – bylo by snazší jim říkat „Řekové“, jenomže tehdy žádná země jménem Řecko neexistovala – vyplula na východ k Tróji, kterou deset let krutě a krvavě obléhala.

Afrodíté pochopitelně stranila Tróji, stejně jako její milenec, bůh války Arés, a božští lučištníci, dvojčata Artemis a Apollón. Athéna a Héra se za to, jak je Paris urazil, postavily na stranu Řeků. Zeus, který byl celou záležitostí hluboce znepokojen, se pokusil zastávat jakž takž neutrální postoj.

Dřevěný kůň

Desetiletou patovou situaci prolomil nejchytřejší a nejbystřejší ze starších řeckých válečníků, Odysseus z Ithaky (Římany později nazývaný Ulixes), který vymyslel neobyčejný plán.

Jednoho rána se Trójané podívali z hradeb svého města a zjistili, že vojenské ležení i lodě řecké armády zmizely. Na ilijské pláni po nich zůstal pouze obrovský dřevěný kůň. Jásající Trójané usoudili, že vítězství je jejich a že Řekové uprchli, přičemž jim tento artefakt zanechali jako dar. Vtáhli ten výmysl do města. V noci se ze skrytého poklopu v břiše koně spustili na zem řečtí vojáci, kteří otevřeli bránu města a vpustili dovnitř hlavní část svého vojska. Obyvatelé Tróje byli pobiti a město vypáleno.

Válka skončila. Domov Trójanů lehl popelem. Na Řeky čekal domov daleko za mořem.

BOUŘE

Bohové shlížejí shůry

My smrtelníci sami sebe často považujeme za děti bohů, ale ve skutečnosti jsou to spíš bohové, kdo se chová jako malé děti. Nemají onic víc trpělivosti. Podobně jako děti mívají záchvaty vzteku, kdykoli není po jejich; když je po jejich, většinou zjistí, že to tak přece jenom vůbec nechtěli, apotom zlostně dupou nohama akřičí. Apodobně jako smrtelníci se ibohové nejvíc zlobí tehdy, když se zlobí sami na sebe.

Když pozorovala dým stoupající zvypálené Tróje aposlouchala křik anářek vražděných ipřeživších, uvědomila si Athéna, že se bojí. Dosáhla všeho, oco se snažila. Drzý Paris, který se opovážil před její krásou upřednostnit laciný půvab Afrodítin, zaplatil za svou troufalost azemřel vbolestech před hradbami města, které se mu stalo druhým domovem. Helena, již Afrodíté za odměnu pomohla Paridovi unést, se už brzy měla vydat na cestu zpět do Sparty vdoprovodu svého zákonného manžela, krále Meneláa. Donebevolající křivda byla napravena. Vítězství Achajů nad bránícími se Trójany bylo absolutní.

Ale když se velká aslavná Trója měnila vpopel asutiny, Athéna necítila ani náznak uspokojení. Dívala se, jak její obyvatele znásilňují, zotročují asekají na kusy vté nejkrvavější řeži, jakou svět kdy viděl, acítila – těžko to mohla nazvat studem; ten byl Olympanům naprosto cizí – podivnou směsici hrůzy azklamání, která pro ni byla něčím docela novým. Že by se bohové od smrtelníků postupně nakazili tím zvráceným požitkem mít svědomí? Vždyť přece bylo na bozích, aby šli lidem příkladem ainspirovali je knapodobování všeho božského, ane na lidech, aby bohy zmenšovali akazili kobrazu svému.

STrójou padlo ještě něco dalšího, ale Athéna nedovedla říct, co to bylo. Měla jen pocit, že vříši smrtelníků ani nesmrtelných už nikdy nic nebude jako dřív.

Pozorovala Řeky, jak vítězoslavně táhnou vozy spokladem aženou své otroky kobří flotile, která se po tolik let zdržovala utrójských břehů.

Po celém světě se rozhostilo napjaté ticho. Athénu sžíralo pomyšlení, že došlo kposunu vrovnováze všech věcí, že se svět bohů alidí navždy změnil.

Uvědomovala si, že Řekové nejsou hodni svého vítězství avšeho, co pro ně udělala. Bylo to od ní nerozumné adětinské, ale vyčítala jim, že dospěli právě tam, kam je sama dovedla. Naštěstí si po chvíli – tak jak to všichni umíme – našla pro svůj hněv vhodnější terč, než byla ona sama.

Jedním zdobrých důvodů, proč se zlobila, byl ohavný zločin lokrijského krále Aianta, nazývaného také „Aiás Menší“, aby se nepletl sAiantem telamónským, řečeným „Mocný“ nebo „Veliký“. Ten druhý zemřel čestně vlastní rukou ještě před koncem války,1 ale tenhle Aiás se ukázal být vskutku menším. Během noci plné nevýslovného barbarství anesčetných zločinů proti všem principům cti překonal lokrijský Aiás svou nemravnou krutostí arouhačstvím ty nejhorší znejhorších. Přímo uvnitř chrámu zasvěceného Athéně, uoltáře, kde hledala útočiště, znásilnil trójskou princeznu Kassandru.

Jeho zločin se obešel beze svědků zřad smrtelníků, ale Athéně neunikl – aona ho nemohla nechat bez trestu. Svatyně je jednou posvátná aútočiště je útočiště. Našeptala tedy podrobnosti otom, co se stalo, Agamemnónovu věštci, proroku Kalchásovi, aten oněm zpravil vládce avojevůdce aliance.

Ze všech Řeků, kterým Athéna projevovala přízeň, nemilovala nikoho víc než Odyssea zIthaky. Potěšilo ji, že jakmile se od Kalcháse doslechl, co se stalo, požadoval, aby násilník byl ukamenován.

Aiás uprchl do chrámu, kde hledal útočiště, ale tím zbabělým činem jen umocnil Athénin hněv. Taková bezbožnost! Taková donebevolající drzost, že se muž, jenž se vjednom chrámu dopustil hrůzné svatokrádeže, odvážil vjiném dožadovat ochrany! To nemohlo zůstat bez trestu. Jenomže Řekové – přes naléhání Odyssea adalšího zAthéniných oblíbenců, Dioméda zArgu – odmítli překročit práh tohoto chrámu ze strachu, že by urazili menšího boha, jemuž byl zasvěcen.2

Agamemnón se připravoval na cestu do Mykén anakládal na své lodě kořist, která mu jako vrchnímu veliteli vítězné armády náležela. Mezi otroky, které si odvážel domů, byla iznásilněná Kassandra, kterou Aiantovi odebral. Teď ji čekal život vzajetí Agamemnónova paláce, kde bude sloužit jako jedna zjeho konkubín,3 aaž bude příliš stará na to, aby uspokojovala mužskou touhu, může dožít jako pomocnice vkuchyni.

Kassandra byla dcerou krále Priama akrálovny Hekabé asestrou Hektóra aParida. Svůj život zasvětila službě vApollónově chrámu, ale byla tak krásná, že sám Apollón podlehl jejímu půvabu. Nabídl jí dar jasnozřivosti, který svděčností přijala, ale když se bůh chystal ktomu, co považoval za spravedlivou protislužbu, krásná dívka ho odmítla, hluboce dotčená tím, jak si vůbec mohl myslet, že získal právo zmocnit se jejího těla. Dotčený aponížený Apollón svůj dar už nemohl vzít zpět – to nemůže žádný zbohů –, ale doprovodil ho prokletím. Plivl Kassandře do úst, aby už nikdo nikdy neuvěřil jejím proroctvím, přestože budou vždycky zcela přesná.

Strašlivá krutost Apollónovy kletby se nikdy neprojevila více než onoho osudného rána, kdy Trójané před hradbami města spatřili Odysseova dřevěného koně. Obrovská invazní armáda byla tatam. Zmizely iválečné lodě kotvící upobřeží. Trójané začali slavit achystali se odtáhnout koně do svého města. Kassandra je prosila, aby se od toho, co právem považovala za lest, drželi co nejdále. Předpověděla, že jim kůň přinese jen smrt, zkázu aporážku. Ale nikdo jí nevěřil.

Zanedlouho se stala svědkem toho, jak její rodinu až na výjimky vyhladili ajejí město srovnali se zemí. Ateď stála vpoutech na palubě lodi, která ji měla odvézt do sexuálního otroctví. Kupodivu si však nestěžovala na vlastní osud. Ne, smála se azpěvným hlasem Agamemnónovi líčila, co se jim oběma stane, až dorazí do Mykén.

Po celém pobřeží se na lodě vítězných Řeků ajejich spojenců nakládaly poslední cennosti ze zničeného města. Supi ašakali neopouštějí mršinu, dokud zní neoberou poslední kousky masa. VAthéniných očích nebyli nadutí, vítězstvím oblouznění Řekové onic lepší než supi ašakali.

Našly se mezi nimi ovšem ivýjimky. Nestór, starý král Pylu, již odplul avzal si ssebou jen skromnou část kořisti. Také flotily Ídomenea zKréty aDioméda zArgu už mířily na jih azápad do svých domovských přístavů. Zdálo se, že jejich čekající manželky, rodiny akrálovství pro ně mají větší cenu než zlaté talíře akrásné otrokyně.

Nikdo se domů netěšil víc než Odysseus zIthaky. Athéna ho sledovala, jak stoupá na palubu své vlajkové lodi. Flotila, které velel, se skládala zdvanácti plavidel, znichž každé neslo přes čtyřicet ithackých válečníků. Zabezvětří se mohli chopit vesel, ale přirozeně doufali, že jim na cestě domů bude vát příznivý vítr. Jen co provedou patřičné modlitby aoběti, ioni rádi odrazí od prokletého pobřeží, na němž strádali dlouhých deset let.

Odysseus, strůjce lsti, která nakonec vyhrála válku, získal jako kořist trójskou královnu Hekabé, ale už teď se ukazovalo, že to možná nebyla až taková výhra. Jakmile vstoupil na palubu, vrhla se na něj jako divoké zvíře. Odstrčil ji stranou, jak nejklidněji dovedl, ale ona pořád dokola recitovala seznam ran, které ji potkaly. Její synové Hektór, Paris, Déifobos, Troilus, adokonce ijejí nejmladší syn Polydóros – všichni padli. Její dcery byly znásilněny. Jejího milovaného manžela Priama, největšího anejmoudřejšího krále, jakého kdy svět poznal, sťal přímo před jejíma očima Achillův vražedný syn Neoptolemos. Hekabé chrlila výčet křivd akrutostí, který vrcholil vylíčením strašlivého osudu, jenž potkal jejího vnuka Astyanakta, jediného potomka velkého prince Hektóra. Neoptolemos ajeho muži vytrhli Astyanakta znáruče jeho matky Andromaché ase smíchem shodili nemluvně na skály pod městskými hradbami.4 Andromaché byla nyní vokovech na Neoptolemově vlajkové lodi Myrmidon5 astejně jako Kassandra byla odsouzena kživotu vsexuálním otroctví. Hekabé před bohy přísahala, že dokud bude mít vhrdle hlas, nikdy nepřestane Řeky za tyto adalší jejich ohavné zločiny proklínat.

Odysseus sám sebe považoval za docela rozvážného atrpělivého muže, ale tahle pominutá bába, která na něj ječela aprskala mu do tváře, byla ina něj příliš. Otakovou válečnou kořist ani trochu nestál. Zvedl ji, přehodil přes bok lodi apostavil do písku. Tam ve stínu lodní přídě ječela avrčela, až se Odysseovi zdálo, že se skutečně proměnila vdivokého psa, kterému se chováním tolik podobala.6

Řekové sice toužili po domově, ale nejprve bylo třeba zajistit si přízeň bohů. Štědře jim obětovali za své vítězství apřežití, ale Athéně aostatním Olympanům připadaly obřady uspěchané, povrchní, pouze symbolické. Jako by jim chyběla upřímnost.

Jejich nelibost ještě umocnil další projev Neoptolemovy krutosti. Oznámil Řekům, že se mu ve snu zjevil jeho otec Achilles ažádal, aby byla obětována trójská princezna Polyxena, nejmladší dcera Priama aHekabé. Polyxena Achillovi učarovala hned vokamžiku, kdy se sní setkal – ve společnosti jejího mladšího bratra Troila, kterého tehdy zabil.7 Přestože byl teď Achilles mrtvý, inadále se považoval za jejího snoubence ajeho stín si žádal Polyxenu. Tak to aspoň tvrdil jeho syn Neoptolemos. Kult Achillovy slávy spolu sreálným strachem zkrutostí, kterých byli Neoptolemos ajeho Myrmidoni schopni, byl pro Řeky zřejmě příliš silný, než aby mu dokázali vzdorovat, atak sobětí souhlasili. Neoptolemos dovedl Polyxenu kAchillově hrobce, kde jí podřízl hrdlo. Nebránila se; prohlásila, že raději zemře jako panna, než aby žila jako otrokyně. Agamemnón byl celou záležitostí rozmrzelý – možná mu připomínala jeho podíl na obětování jeho vlastní dcery Ífigeneie8 – azůstal na své lodi. Po konci války byla jeho autorita jako vrchního velitele značně oslabena aon to věděl. Odysseus, Diomédés, Aiás Veliký amnozí další si vydobyli větší slávu abyli oblíbenější než on. Bylo načase, aby se vyčerpaný vojevůdce vrátil do Mykén azačal si vteple domácího krbu dopřávat něco zpožitků, které mu tak dlouho chyběly. Jeho vlajková loď potichu zvedla kotvy avyrazila včele mykénské flotily na cestu domů. Snikým se neloučili askoro nikdo si jejich odjezdu nevšiml.

VAthéniných očích nebylo řecké vítězství ani elegantní, ani cenné. Akdyž viděla, jak úskočný Aiás utíká zchrámu, vněmž se ukryl před trestem, do bezpečí na palubě lokrijské vlajkové lodi, vzplála její nelibost zuřivým plamenem. Dívala se, jak se násilník žene po písku ašplhá vzhůru po kotevním lanu, aniž by vsobě jediný zŘeků, od nejvyššího po nejnižšího, našel dost odvahy nebo cti ho zastavit. Tohle už bylo na bohyni příliš.

Na světě existovaly síly starší amocnější než ona, dokonce větší než její otec Zeus, Pán bouří akrál bohů. Vesmírné zákony času, osudu, nezbytnosti, spravedlnosti aodplaty byly nevyhnutelné anezastavitelné.9 Vzdorovat jim nebo je popírat bylo stejně pošetilé jako stavět se proti zákonům, které nutí řeky téct do moře nebo způsobují, že upuštěný kámen padá vždy dolů, nikdy nahoru nebo do strany.

Diův bratr Poseidón dokázal zničit celá města zemětřesením arozbouřit moře tak, že vlny byly vyšší nežli kopce; Héfaistos uměl přimět hory, aby vybuchovaly vohni aplamenech; Zeus mohl naplnit oblohu hřmícími mraky asežehnout svět svými blesky – ale ve srovnání se strašlivými silami času, osudu, nutnosti, spravedlnosti aodplaty bylo to všechno méně než bzukot komárů. Před těmito neúprosnými vykonavateli hluboké vůle kosmu byli všichni Titáni, bohové, muži, ženy asvěty jako chmýří aplevy ve větru.

Tyto síly neměly tvář ani postavu, žádnou osobnost, přítomnost nebo místo, knimž by se dalo modlit, nebo které by se snad daly usmířit. Vurčitých okamžicích však bylo možné docela zřetelně cítit známky jejich působení. AAthéna si byla jistá, že právě tohle je jeden znich.

Zeus, který si konečně oddychl, že válka skončila, dobře věděl, že bohové stranící Trójanům – především Afrodíté, Arés aApollón – na něj budou naléhat, aby Řekům na cestě domů co nejvíc ztrpčoval život, ale opravdu nečekal, že ho jeho dcera Athéna obejme kolem kolen abude prosit, aby celou flotilu smetl zpovrchu zemského.

„Deset let jsi přede mnou klečela analéhala, abych tak nebo onak zajistil vítězství Řeků, ateď chceš, abych je zničil?“

Diova manželka Héra ajeho bratr Poseidón, kteří stejně jako Athéna vždy stranili Řekům, teď hlasitě přisvědčovali. Jen ať se řecké loďstvo zmítá na vlnách aten nejhorší znich, Aiás, ať ztroskotá autone. Bezbožnost musí být potrestána.

„Dobrá, dobrá.“ Zeus si hřbetem ruky otřel čelo. „Rozpoutejte si bouři, chcete-li, ať Řeky rozpráší po širém moři. Ale vězte, že...“

„... ajá budu také potřebovat bouři,“ ozvala se Héra.

„Jak jsem řekl, můžete ji mít.“

„Ale ještě jednu. Jinou.“

Zeus zavrtěl hlavou. „Ne, oto právě jde. Nebudu dalších deset let snášet, jak za mnou všichni chodíte ažadoníte, abych někomu pomohl nebo ho za něco potrestal. Stím vším už nadobro končím. Smrtelníci ať si poradí, jak nejlépe dovedou.“

„Jsem si jistá, že mé prosby nechceš oslyšet, manželi.“

VHéřiných očích se už zase objevil ten záblesk, před nímž velký bůh nebes vždycky couvnul.10

„Akčemu druhou bouři?“

„Poseidón rozpráší Řeky mířící na západ, do svých domovů. Je ale třeba, aby seslal ještě jednu bouři na loď Trójana, který teď pluje na jih.“

„Trójana? Jakého Trójana? Kterého Trójana? Já jsem myslel, že znich žádný neunikl?“

„Jeden ano. Princ Aineiás.“

„Ale toho přece nemůžu zničit. Je to syn Afrodíty.“11

„Nežádám tě, abys ho zničil. Jen potop jeho loď azmař jeho plány.“

„Ale proč? Aineiás je zbožný aslušný muž. Neslyšel jsem oněm nic, co by mu nesloužilo ke cti. Vím, že Trójany nemáš vlásce, ale jsou poraženi. Jistě jsi –“

„Trvám na tom.“

„Ne. Ne, vtéhle věci jsem pevně rozhodnut. Athéno, dostaneš svou bouři. Aiantovo rouhání si nic jiného nezaslouží. Ale promiň, drahá ženo, vtom druhém případě nepovolím. Tvá touha pokořit Aineiáse, muže už tak velice pokorného, se nám zdá malicherná aneuctivá. Jen ať si pluje. Taková je naše vůle.“

Jeho poslední větu doprovodilo zaburácení hromu.

Héra se začervenala, ale sklonila hlavu. Už teď věděla, že až spolu zůstanou osamotě, dá Diovi jasně najevo, jak příjemné jí bylo veřejné ponížení, kterému ji právě vystavil, ale nemínila si ten hovor komplikovat tím, že by mu oponovala před ostatními Olympany. Věděla, že je zbytečné se sním hádat, když osobě mluví vmnožném čísle apoužívá obraty jako „naše vůle“.

Flotily

Agamemnónova vlajková loď plula včele mohutné flotily, která odrážela bohatství asílu Mykén, největšího anejmocnějšího ze všech řeckých království. Agamemnón svou domovinu rád nazýval říší.12 Při všech bozích na nebesích, jak on byl rád, že se vrací domů. Vojsko pod jeho velením dosáhlo svého cíle – ubránilo čest Átreova rodu apověst Helénů. Nezdolná, nedobytná Trója padla. Helena znovu připadla Meneláovi. To vše pod vedením Agamemnóna, Krále lidí. Vden své aristeie, své největší slávy, pobil více Trójanů než kterýkoli jiný válečník. Nikdo nemohl pochybovat ojeho zdatnosti, ať už jako velitele, anebo jako bojovníka. Přesto Agamemnón vždy cítil, že se mu nedostává takové úcty, obdivu auznání, jakým se těšili Achilles, Odysseus, Diomédés, Aiás, Patrokles, Nestór nebo Teukros. UAchilla se to dalo pochopit; sním se opravdu nikdo druhý nemohl srovnávat. Ale iMeneláos se mezi prostými vojáky těšil větší úctě anáklonnosti než on. Agamemnón svého bratra vroucně miloval, ale byl to koneckonců právě Meneláos, kdo nedokázal uhlídat vlastní manželku akvůli komu se celá ta vojenská eskapáda pořádala.

Co na to bohové? Každému ztěch slavných hrdinů pomáhal vprůběhu války některý zOlympanů – každému kromě Agamemnóna. Ina druhé straně Arés, Afrodíté aApollón při každé příležitosti pomáhali Paridovi, Hektórovi aTrójanům. Proč zrovna on, Agamemnón, zůstal všemi bohy opovrhován apřehlížen?

Apak tu bylo břímě velení. Nejvyššího velitele nemá nikdo rád. Vyčítají mu každou porážku, ale po každém vítězství oslavují jiné hrdiny. Od samého počátku musel Agamemnón činit rozhodnutí, která by člověka slabší povahy roztrhala na kusy. Obětovat svou dceru Ífigeneiu, anebo prohrát válku. Vyhovět Achillovým nehorázným požadavkům, nebo se na bojišti obejít bez něj. Vsadit všechno na Odysseův plán azanechat na ilijské pláni velkého dřevěného koně, nebo hrát najisto alehkomyslnou, naprosto neprověřenou lest zavrhnout. Nakonec se rozhodl tomu lstivému ďáblovi důvěřovat. Spousta lidí ho od toho zrazovala, ale on se řídil svým instinktem. Jenomže na to si teď nikdo nevzpomněl. Agamemnón nepatřil mezi hrdiny, kteří se schovávali vbřiše koně; on jako trouba čekal na své lodi ukryté za skalisky. Nic hrdinského.

No dobře, dobře. Věděl, že sebelítost ničemu neprospěje. Beztak už bylo po všem.

Už brzy se mu zchřípí vytratí prach azápach války. Už brzy se vrátí domů, do náručí své ženy Klytaimnéstry. Pokud šlo ofyzickou krásu, nevyrovnala se své sestře Heleně – to ovšem žádná, vždyť právě její krása byla příčinou všech potíží. Ale Klytaimnéstra se jí přiblížila víc než kterákoli jiná žena, kterou kdy viděl. Anavíc měla šarm, eleganci aautoritu, které na něj působily jako mocné afrodiziakum – tomu se ani Helena se vším svým půvabem aroztomilostí nemohla rovnat.

Chtěl vidět své děti. Élektře musí být sedmnáct nebo osmnáct, bude už skoro stejně stará jako Ífigeneia, když...

Orestovi bude nějakých dvanáct nebo třináct let amalé Chrýsothemidě sotva deset. Když Agamemnón vyplouval do války, teprve rostla vKlytaimnéstře aOrestés zrovna začínal velet dětem, se kterými si hrál. Doufal, že Klytaimnéstra dohlédla na jejich výchovu. Budou umět zpívat arecitovat básně? Umí Orestés jezdit na koni aohánět se mečem? Aco Élektra? Představil si, jak pod jejím oknem toužebně vzdychá nějaký korintský nebo attický princ.

Agamemnón si předsevzal, že své brnění nechá zrezivět. Zasvětí svůj život rodině. Oč lepší je být otcem tří dětí než vládcem tisíců?

Už se chystali vyplout – ale co to bylo za hluk? Princezna Kassandra. Ve dne vnoci naříkala apředpovídala nejrůznější nesmysly. Když lodivod zavelel zvednout kotvu aAgamemnón se vduchu loučil snenáviděným pobřežím, Kassandřin pláč akřik splývaly sřevem mořských ptáků nad hlavou.

Dvanácti lodím Odysseovy ithacké flotily se po vyplutí zTróje postavil do cesty silný protivítr. Odnesl je na sever; přistály na thráckém pobřeží uměsta Ismarus, hlavního města Kikonů.13 Tamní obyvatelé nebyli pro válkou zocelené bojovníky ani zdaleka rovnocenným protivníkem; Ithačané pobili muže aodvlekli na své lodě ženy apoklady změsta.

Deset let krutých bojů připravilo Odyssea otéměř všechen soucit amilosrdenství, ale když před něj jeho muži, lačnící po krvi, přivlekli místního šlechtice, Apollónova kněze Marona, pohnulo se vněm svědomí. Obrátil se na svého pobočníka ašvagra Eurylocha ana tucet ozbrojenců, kteří kněmu kněze přivedli.

„Sakra, jsme lidé, nebo zvířata? Zanedlouho budeme pít krev atrhat maso jako Harpyje. Můžeme se mít dobře ibez zabíjení aznásilňování. Tohle je ctnostný člověk. Pusťte ho.“

Eurylochos iostatní schovali meče aodešli. Když Odysseus sknězem osaměli, Maron padl na zem aobjal ho kolem kolen.

„Jsi dobrý člověk, pane! Milosrdný člověk!“

Odysseus tu lichotku odehnal, jako by to byl komár. „To neříkej. Spíš už jsem unavený. Mám po krk zabíjení acestování, už se jen těším na návrat domů. Ataky jsem opatrný. Viděl jsem, co se stane, když lidé nectí chrámy ajejich kněze.“

Maron se usmál. „Není urážkou říct očlověku, že je dobrý, víš? Ale ať je po tvém. Mluvil jsi opití krve. Možná ti mohu vyjádřit svou vděčnost tím, že ti nabídnu kpití něco lepšího.“

Maron zatleskal apřikázal zavolat sluhu, který za chvilku přispěchal se dvěma poháry vína. Odysseus si jeden vzal, vypil ho aspokojeně zamlaskal.

„Ani sám Dionýsos nepije lepší víno, než je tohle! Děkuji ti.“

„Pošlu ti na loď dvanáct velkých džbánů,“ řekl Maron, „ale musím tě varovat. To víno je silné – velice koncentrované. Pohár, který jsi právě vypil, obsahoval dvacet dílů vody, aprávě tak ho musíš naředit. Budeš-li ho pít vsilnějším poměru, jediný doušek způsobí, že se budeš cítit, jako by tě sám Héraklés udeřil kyjem do hlavy.“

Vypili spolu ještě dva poháry správně naředěného vína arozešli se jako přátelé. Odysseus se vrátil na svou loď azavolal Eurylocha.

„Nařiď mužům, aby se vrátili na své lodě. Chci, abychom ještě před rozbřeskem znovu vypluli.“

„Nemyslím, že ztoho budou nadšení, můj pane. Ne, dokud je na pevnině ještě kořist azábava.“

Nešlo oto, zda měl Odysseus Eurylocha rád, nebo ho nenáviděl; věděl, že po deset let válčil stejně statečně jako kdokoli jiný, anikdo neznal muže ajejich náladu lépe než on. Kromě toho byl Eurylochos ženatý sOdysseovou mladší sestrou Ktiméne, což mu dávalo právo mluvit před králem upřímně abez okolků. Pokud šlo oOdysseovu rodinu doma, už dlouho neměli zIthaky žádné zprávy ojeho otci, králi Láertovi, ani ojeho matce Antikleii, ani ojeho ženě Penelopě asynu Télemachovi...

Vzpomínky na domov mu znovu připomněly, jak moc už chce mít cestu za sebou. „Je mi jedno, jestli ztoho budou nadšení, nebo ne. Na každou zdvanácti lodí se dostalo dost kořisti ateď musíme využít příštího přílivu.“

Vočích mnoha mužů byl Odysseus živoucí legendou. Jeho lest jim zajistila vítězství. Příběhy ojeho důvtipu avynalézavosti se šířily po celém světě. Ale kromě toho uměl také střílet šípy avrhat oštěpy. Uměl zápasit aběhat. Uměl si přisednout kobyčejným vojákům kolem ohně anajíst se snimi stejně snadno jako – aspoň se to oněm šuškalo – hodovat se samotnou Athénou.

Vůdcovství se však drží na ostří toho nejostřejšího meče, akdyž na to přijde, všichni vládcové vládnou na základě dohody. Neochotné, nevyřčené, podmíněné dohody. Skutečně velicí vládcové přesně vědí, jak dalece se na svou autoritu mohou spolehnout. Eurylochos byl sice, jak bylo jeho zvykem, samé „můj pane“ sem, „můj pane“ tam, ale dal Odysseovi jasně najevo, že muže rozkaz okamžitě opustit Ismarus nepotěší. Ani trochu.

Atak Odysseus ustoupil.

„Budeme doma poslední,“ zamumlal. „Přitom nám zrovna vane dobrý vítr.“

Zůstali však odva dny déle. Dva dny plné plenění, vraždění adrancování. Třetí noc pobili na břehu moře desítky volů aovcí auspořádali velkolepou hostinu. Nevěděli, že několik přeživších Kikonů se vyplížilo zIsmaru auháněli přes kopce zburcovat své nejbližší sousedy – sousedy, kteří se teď kměstu hnali na válečných vozech, aby je pomstili.

IOdysseus musel opustit loď azapojit se do krvavé bitvy, která skončila potupnou porážkou. Padlo při ní sedmdesát Ithačanů, jejichž těla zůstala ležet vprachu, vydaná napospas káňatům apsům se nedočkala svátosti pohřbu aoslavných písní, které jim právem náležely. Když se Odysseus azbytek jeho mužů vzdaloval od pobřeží, nechal po lodích poslat rozkaz, aby jména všech mrtvých hlasitě vyvolali amodlili se za jejich duše.

„Nepříjemná záležitost, pane,“ uznal Eurylochos. „Ale možná zní vzejde něco dobrého.“

„Dobrého? Co by na tom mohlo být dobrého?“

„No, možná si po téhle zkušenosti muži zvyknou, že budeme stavět jen kvůli vodě azásobám anebudeme se na souši zdržovat déle, než bude potřeba. Odteď už rovnou domů, že, můj pane?“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

Eurylochos se ohlédl azaklel. Nebe za nimi se zlověstně černalo.

Ticho mezi Helenou aMeneláem bylo tak napjaté ahouževnaté jako lanoví lodi, která je vezla domů.

Meneláos zachránil svou ženu poté, co se stala obětí sprostého únosu. Paris, syn krále Priama, ji odvlekl ze Sparty avTróji ji pojal za vlastní ženu. Svým ohavným skutkem zasadil řádu věcí hlubokou ránu, zníž tekly potoky krve. Ve válce, která následovala, zahynuly desetitisíce lidí – Trójané bojovali, aby si Helenu udrželi, aŘekové, aby ji získali zpět. Kolik žen kvůli ní ovdovělo? Kolik dětí bude vyrůstat bez otce? Kolika rodičům zůstanou jen oči pro pláč? Snad jenom Moiry by to dokázaly spočítat.

Tak, jak se tenhle příběh zpíval po celém světě, byl okrásné královně, která byla proti své vůli unesena, násilím oddělena od milujícího manžela adětí. Ale něco trochu jiného se říkalo mezi čtyřma očima, aještě jinak se to vyprávělo šeptem, aani šeptem už se neříkalo to, co bylo obsaženo vpotutelném mrknutí: Kdo ví, kolik násilí aunášení vtom ve skutečnosti bylo? Možná, že cesta do Tróje nebyla Heleně zas tolik proti vůli. Paris byl pohledný princ. Dokonce velmi pohledný; vždyť pocházel ze stejného královského rodu jako Ganymédés aTithónos, kteří byli považováni za nejkrásnější mladíky, jaké kdy svět spatřil – ani nesmrtelní nedokázali odolat jejich kráse.14 Anabízela se ještě jedna otázka: Čím to, že taková vynalézavá adůvtipná žena za celé ty dlouhé aděsivé roky obléhání nenašla jedinou příležitost, aby unikla ztrójských hradeb aprchla ke svým zachráncům? Každá ctnostná, hanebně unesená žena by se oto aspoň pokusila. Vždyť stačilo podplatit několik služek astráží.

Když Meneláos po pádu trójských hradeb konečně vnikl do Heleniny ložnice, padla mu do náručí aplakala radostí, anebo bylo jejich shledání napjaté arozpačité?

Teď mezi nimi napětí arozpaky vládly zcela jistě, protože ona se držela na jednom konci spartské vlajkové lodi aon na druhém.

Jen při jídle se setkávali uprostřed. Usmívala se tak mile, jak jen uměla. On se uklonil aodsunul jí židli, aby se mohla posadit, jako by nebyl její král, manžel amilenec, ale jen sluha nebo rozpačité páže.

Třetího dne plavby, když už jim trójské pobřeží dávno zmizelo zdohledu, se Meneláos konečně rozhodl, že si to sní vyřídí.

„Chceš si to skopové osladit datlemi?“

Na tento první konverzační výpad mu odpověděla jen zavrtěním hlavy aneslyšným „díky“, které se dalo leda odezírat ze rtů.

Ubohů, vždyť je stejně krásná jako vden, kdy jsem ji poprvé uviděl, pomyslel si Meneláos.

„Vítr nám přeje. Brzy budeme doma.“

Další hluboké mlčení.

„Jestli už nemáš hlad, mohli bychom se spolu projít po palubě. Moc rád bych stebou mluvil.“

Mlčky se zvedla od stolu anásledovala ho.

Pevně se chytil zábradlí amluvil spíš ke slanému větru než kní.

„Heleno,“ začal, „doufal jsem, že... Myslel jsem, že budeš ráda, že jsi konečně se mnou... Že jsme zase spolu. Že den, kdy tě zachráním ze zajetí, bude tím, za co ses celou dobu modlila. Ale místo toho mám pocit, že –“

„Ale ne! Ne, samozřejmě, že jsem ráda. Samozřejmě, že jsem se přesně za tohle modlila. Jsem tak šťastná, že se vracím domů... stebou, svým manželem. Ale musím ti říct, že král Priamos, královna Hekabé, princ Hektór, princezna Andromaché amnozí další ke mně byli skutečně laskaví. Ani náznakem mi nedali pocítit –“

„Aon? Paris?“ Meneláos to prokleté jméno sotva dokázal vyslovit.

„On... ne. On nebyl tak laskavý. Byla jsem pro něj kořistí, která ho brzy omrzela. Ale Meneláe, co je tohle?“

Změna jejího tónu Meneláa zaskočila. Dívala se mu kamsi přes rameno. Otočil se.

Nebe za nimi se zlověstně černalo.

Agamemnón se procházel po palubě vdoprovodu svého proroka Kalcháse.

„Hned poté, co zakotvíme vMykénách, můj pane, hned poté, co spočineme na pevné zemi, bude třeba neprodleně obětovat Poseidónovi iDiovi. Pak čekají rod Átreův dlouhá léta míru ablahobytu. Tak je to osudem dáno.“

Zdola zpodpalubí se ozval Kassandřin ochraptělý, krákoravý hlas.

„Nic neví, mrtvý králi. Čeká nás tam jen smrt. Tebe imne.“

„To rád slyším, Kalchási,“ řekl Agamemnón. „Aco naše plavba?“

„Světrem vzádech arovnou domů, pane.“

„Hm,“ zamyslel se Agamemnón. „Když je to tak, tak proč se nebe za námi tak zlověstně černá?“

Někde mezi Odysseovými aMeneláovými loděmi plulo čtyřicet lodí lokrijských – Aiantova flotila. Odysseus ho odsoudil ažádal jeho ukamenování. Většina řeckého vojska ho proklínala za to, že na ně přivolal hněv bohů. Ale jeho krajané, Lokrijci, kteří sním pluli do Tróje azůstali mu věrní po deset let bojů, ho pořád zbožňovali.15 Aiás byl statečný, dobromyslný, ohleduplný, družný. Byl jedním znich. Jedl apil se svými muži, dělil se snimi oválečnou kořist akaždého znich znal jménem. Byli na svého velitele hrdí pro jeho chrabrost, pro jeho zdatnost vboji skopím apro jeho rychlost vběhu, ve které jej předčil jedině nedostižný Achilles. Ale šílenství, které ho vAthénině chrámu zachvátilo, mezi nimi vyvolávalo velké znepokojení. Občas se stávalo, že některé odrůdy vína – nikdo pořádně nevěděl, jak aproč se to děje – začaly vsudu kvasit, tlak zvolna rostl arostl, až čep vyletěl avíno prudce vytrysklo ven. Když válka skončila, Aiás vybuchl zrovna jako takový sud.

Jeho muži však nevěřili, že Kassandru znásilnil. Považovali to za zrůdnou lež, kterou vyřkl Agamemnónův falešný prorok Kalchás – lež, která Agamemnónovi poskytla dobrou záminku, aby Kassandru ukořistil sám pro sebe. Po královně Hekabé, která se dočista zbláznila, byla Kassandra největší královskou kořistí ze všech.

Nicméně Aiás se nyní opíral ozábradlí na zádi své lodi abezstarostně vysrkával ústřice zlastur.

„Můj pane, můj pane!“

Aiás naklonil hlavu na stranu azadíval se na svého pobočníka Fainóa.

„Děje se něco?“

„Podívej! Podívej!“

Aiás se otočil. Klodi se blížilo cosi temného atěžkého, jako černý mrak valící se nízko nad mořem. Ajak se mračno blížilo, doléhal knim nevýslovný jekot.

„Ptáci, můj pane! Ptáci!“

Vtom okamžiku začaly na loď nalétávat vlny křičících mořských ptáků – tak nízko, že se Fainós vrhl na palubu, když se střepetáním křídel míhali nad lodí. Sletěly se jich tisíce atisíce apleskot jejich křídel zněl jako dunění vzdálené bouře.

Aiás vytáhl Fainóa na nohy. „Prchají před tímhle,“ řekl aukázal kobzoru. Nebe za nimi se zlověstně černalo.

Eurylochos signalizoval zbylým jedenácti lodím ithacké flotily, aby změnily směr. Bouře je samozřejmě dožene, ale bylo by nedůstojné, aby tu jako myš hypnotizovaná pohledem hada čekali, až je pohltí.

„Řekni mužům, aby obsadili vesla. Necháme se větrem té bouře unášet. Nemá smysl mu vzdorovat!“ křičel Agamemnón svému lodivodovi do ucha. Těžko říct, jestli jeho příkazy přes burácení bouře slyšel. Zato král slyšel Kassandřino skřehotání.

„Ta bouře nic není. Bouři přežijeme. Vody širého moře jsou neškodné. Spíš si dej pozor na teplé vody domova.“

Meneláos ajeho lodivod sledovali, jak se za zádí vlajkové lodi řadí zbytek jejich flotily.16

„Ta bouře se objevila zčistého nebe, pane. Jen bohové dokážou takhle rychle sebrat mračna. Tohle je dílo samotného Poseidóna.“

„Amy víme proč,“ podotkl Meneláos. „Prokletý Aiás, to je trest za jeho hříchy.“

Aiás zavrtěl hlavou azasmál se. „Ne, to není Poseidón. Ktomu se modlím aobětuji mu soddaností, jaké se žádný jiný smrtelník nevyrovná. Poseidón mě miluje. Tohle by nikdy neudělal.“

„Ať už je za tím Poseidón, nebo někdo jiný, můj pane, bude to pořádná bouře.“

„Postavte kveslům otroky. Roztáhněte plachty astočte lodě stejným směrem, jakým mířili ptáci. Ti vědí, kde je nejbližší pevnina.“

Ostrov větrů

Onotný kus dál na západ se zatím poněkud rozrušenému králi Aiolovi dostalo nečekané návštěvy.

Héra se nezdržovala spřestrojením za smrtelníka, přestože to bylo poslední dobou mezi bohy vmódě, apřiletěla do Aiolie svým oblíbeným dopravním prostředkem – na zlatém astříbrném voze taženém pávy. Vystoupila zněj oděná (jak se na Olympany sluší) od hlavy kpatě vpurpuru adoprovázena svými čtrnácti nymfami, po sedmi na každé straně.

Aiolos před ní úslužně couval, klaněl se až kzemi, vyjadřoval svou vděčnost za tak významnou poctu, nesměle se tázal, zda by jejímu božskému veličenstvu mohl nabídnout víno, adušoval se, že sály jeho paláce jí budou kdispozici tak dlouho, jak jen bude potřebovat, a...

„Konečně někdo, kdo ví, co se sluší. Ale netvař se pořád tak ustaraně. Nepřišly jsme vyprázdnit vaše spižírny asklepy, toho se opravdu nemusíš bát. Potřebovala bych služby tvých čtyř sluhů.“

Ti čtyři služebníci, okterých mluvila, byli Boreás, Notos, Euros aZefyros – bohové severního, jižního, východního azápadního větru.

Smrtelník Aiolos, syn Hippota,17 byl samotným Diem pověřen, aby se očtveřici větrů staral. Na oplátku byl jeho domov, plovoucí ostrov Aiolie, rájem překypujícím vinnou révou aovocnými stromy ajeho početná rodina byla požehnaným ašťastným rodem.18

„Co může královna nebes chtít od mých větrů?“

„Jde otrójského prince jménem Aineiás.“

Isostatními bohy, natožpak sobyčejným smrtelníkem, Héra jen nerada mluvila otevřeně, ale tentokrát musela svou pýchu spolknout. To, že Zeus odmítl potopit Aineiásovu loď vbouři, ji rozčililo. Zpočátku by se byla spokojila stím, že trójskému princi zmaří jeho plány, ale nyní už ve svém vzteku nestála onic menšího než ojeho úplné zničení. Vedla ji ktomu nejen nenávist ke všemu, co pocházelo zTróje. Tato její zášť byla sama osobě dost silná na to, aby přetrvala, dokud iposlední ztoho prokletého rodu nezmizí zpovrchu zemského.19 Ale Aineiásova smrt by navíc zajistila budoucnost jejího oblíbeného lidského sídla, města Kartága.20 Obyvatelé tohoto severoafrického města jí byli blízcí aHéra si byla jistá, že to král Aiolos dobře ví. Uchovávala tam svůj vůz aštít. Byl jí zasvěcen nejhonosnější chrám vAfrice.

Héra brala svůj patronát nad Kartágem velmi vážně.21 Jednoho dne ho chtěla povznést nad všechna ostatní města aučinit zněj nejvelkolepější, nejbohatší anejmocnější říši světa. Artemis měla Efesos, Athéna své Athény, Zeus svou Olympii, Afrodíté svůj Kypr. Héra věřila, že její Kartágo je jednoho dne všechny zastíní. Punská říše bude vládnout světu aspolu sní bude velebeno ijejí jméno.

„Ale proč by... Odpusť mi, božská královno, mou nedůvtipnost, ale co má ten princ Aineiás společného sosudem Kartága?“

„Orákulum předpovědělo, že potomci trójského Aineiáse jednoho dne zničí mé město. To nemohu připustit. Zdůvodů, které tě nemusí zajímat, můj man..., totiž můj bratr Poseidón odmítá rozpoutat bouři, která by zničila Aineiásovu loď. Proto tě nyní žádám, abys vypustil své větry, roztočil ji arozbil oútesy – aodvrátil tak možnou katastrofu, kterou by Aineiás ajeho potomci mohli vbudoucnu způsobit. Život jednoho muže ajeho posádky proti budoucnosti celé civilizace. Jsem si jistá, že to chápeš.“

„No... samozřejmě. Ale pokud se proti tomu staví sám Poseidón, nemůžu jen tak... Raději postupujeme ve vzájemném souladu, rozumíš?“

Tím se ovšem Héra nenechala zaskočit. Během jejich krátkého rozhovoru si všimla, jak často Aiolův pohled bloudí směrem knymfě, která stála nejblíže po její levici.

„Deiopeo, mé dítě...“ Héra pokynula dívce, která sklonila hlavu apředstoupila. Aiolos zalapal po dechu nad krásou její tváře apostavy.

Héra položila dlaň na dívčinu horkou tvář. „Už dlouho hledám domácnost, do které by má milá Deiopea šťastně zapadla. Tvá vlastní žena – bohužel si nemohu vzpomenout na její jméno – je po smrti, tuším, už asi pět nebo šest let?“

„Deset let, má paní.“

„Deset? Jak ten čas letí... Tvé děti ti nepochybně přinášejí spoustu potěšení, ale velký král by měl mít velkou královnu, společnici, přítelkyni amilenku. No řekni, Deiopeo, nechtěla bys být chotí mého přítele, mého oddaného přítele Aiola?“

Jeho bratr Agamemnón ztratil jednu zásobovací loď, ale brzy zas nabral kurz do Mykén.

„Vzhůru za domovem aza štěstím!“ povzdychl si Agamemnón.

„Vzhůru za zradou akrveprolitím!“ vykřikla Kassandra.

„Poslouchej tohoto muže, poslouchej ho!“ rozkřikla se Athéna na Poseidóna, oněmž věděla, že byl Aiantovi vždy nakloněn.