Copyright © 2018 by Andrew Mayne

All rights reserved

Translation © 2019 by Petra Diestlerová

ISBN 978-80-284-1771-0

P R O LO G

Podvrženec

Tiko kopal splasklý fotbalový míč uličkou a rozesmál se, když MauMau, světlehnědý pes s roztřepeným uchem, zahnal balon do kaluže a jeho příliš velké tlapky cákaly všude kolem bláto a kapky vody.

Miloval to štěně. Nebylo tak úplně jeho; byl to spíš obecní voříšek, který po vsi hledal odpadky a honil krysy, když nedokázal najít k jídlu nic jiného. Ale byl to Tikův nejlepší kamarád.

Tiko byl vyvrhel, stejně jako to štěně. Matka ho vyhnala, když mu byly tři roky a ona pochopila, že bílá kůže a červené oči mu už zůstanou. Modlila se za něj, a dokonce poslala pro ženu ze sousední vsi, o níž se říkalo, že umí léčit, aby to zlo vypudila. Ale marně. Když ostatní začali Tikovou matkou pohrdat, protože má podvržené dítě, vystrkovala ho čím dál častěji z domu, najíst mu dávala, když musela, ale nutila ho jíst venku, a nakonec ho vysílala na čím dál delší pochůzky, lhostejná k tomu, kdy se vrátí.

Byly mu čtyři roky, když zaslechl, jak matka jiné ženě vysvětluje, že on ve skutečnosti není její syn; je to jen nebohé děcko nějaké známé, o které se stará.

Tiko si byl celkem jistý, že to není pravda, ale neměl jí to za zlé.

Věděl, že je jiný, a pro matku to nemohlo být snadné.

Když se ukázalo, že čeká další dítě, postavila se Tikova matka do dveří a vyhodila ho, zatímco všichni sousedé přihlíželi. Zřekla se ho a všem oznámila, že není její syn.

Od toho dne už ho nikdy nepustila dovnitř. Když přišel večer ke dveřím a plakal hlady, někdy mu něco dala. Ale pokud u sebe měla muže, křičela na něj, ať jde pryč, a předstírala, že ho nezná. Tiko se naučil přežít tím, že šel lidem z cesty, a postupně zjistil, že mu někteří občas pomůžou – ale jenom když je při tom nikdo nevidí.

Byla tu jedna stará dáma, která neměla žádné syny, a ta mu občas dala půlku fazolového koláče nebo trochu dušené rýže, když jí sousedky uvařily víc. A pak tu byl pan Inaru, který vedl autoopravnu a měl dvůr plný zrezivělých součástek. Nechával tam Tika přespávat a dovoloval mu, aby se protáhl mezi mřížemi a schoval se, když ho ostatní děti honily.

A honily ho často. A když ho chytily, tloukly ho, tahaly za vlasy a nadávaly mu do podvrženců.

MauMaua měl tolik rád právě proto, že pes vůči němu neprojevoval ani nenávist, ani lhostejnost – olizoval mu obličej a choulil se k němu, když pršelo nebo byla zima.

Tiko si klekl, pohladil MauMaua, a jakmile zvedl míč, napadlo ho, jestli by ho pan Inaru nedokázal opravit, aby udržel vzduch. Samozřejmě dobře věděl, že pak bude jen otázkou času, než mu ho ostatní děti seberou.

Zatímco se díval na míč, všiml si v kaluži odrazu lidské postavy. Stál tam muž – velmi vysoký muž – a usmíval se na něj.

Tiko k tomu laskavému cizímu člověku vzhlédl. Měl na sobě černé kalhoty a bílou košili, jaké muži z vesnice nosili, když šli do práce nebo potřebovali vypadat důležitě.

„Ty jsi Tiko?“ zeptal se neznámý silným, ale tak vřelým hlasem, že by Tiko odpověděl ano bez ohledu na znění otázky. Ale nakonec jenom přikývl, příliš nervózní, aby dokázal promluvit. Muž vzal velkou rukou Tika za bradu a otočil mu obličej ze strany na stranu. Netvářil se znechuceně – díval se na něj tak, jako se Tiko díval na MauMaua.

„Jsi moc hodný chlapec. Nechceš se svézt v mojí dodávce?“ Tiko v takovém autě ještě nikdy neseděl, ale vídal je, jak rachotí vesnicí, plné mužů s puškami mířících na nějaké vzdálené místo, a občas se díval, jak se ty náklaďáčky ženou zpátky a na nákladové ploše leží muži nehybně se zavřenýma očima, nebo křičí bolestí a drží se za krvácející břicha či končetiny.

Tiko přikývl. Projížďka autem ho lákala. Zejména s tímhle mužem.

Muž podal Tikovi ruku a odvedl ho uličkou k zelenému náklaďáčku zaparkovanému na konci.

Když se Tiko ohlédl po MauMauovi, štěně sedělo vedle kaluže a hlavu naklánělo ke straně, jako by se snažilo něco pochopit, ale bylo příliš malé, aby tomu rozumělo.

Tiko mu zamával na rozloučenou. Přísahal by, že na okamžik zahlédl, jak do uličky nakoukla jeho matka. Ale když se ohlédl podruhé, byla pryč.

Muž otevřel dveře kabiny a Tiko vyšplhal na sedadlo. Při představě, jak mu budou ostatní děti závidět, až ho uvidí v náklaďáku, se mu po tváři rozlil úsměv.

Jenže muž neprojel vesnicí – odvezl Tika rovnou pryč, po užší silničce, kde minuli jen několik chýší, a pak po cestě vedoucí hlouběji do divočiny, daleko od ostatních obydlených míst.

Když se Tiko díval, jak se jeho osada v zaprášeném zpětném zrcátku zmenšuje, spatřil něco koutkem oka: laskavý muž se už neusmíval.

Byl to jiný člověk než ten, jehož odraz viděl v kaluži. S tímhle by Tiko do náklaďáku nikdy nenastoupil.

Tohle byl muž, kterým ho ostatní děti strašily – ten, který odnáší podvržence, a ty už nikdy nikdo nespatří.

K A P I T O L A 1

1-Up

Hraju videohru, v níž může někdo doopravdy přijít o život. Sice tomu tak neříkají, ale Virtuální taktické bojové pole je přesně tohle. Jde o sérii propojených místností, kde se na všechny stěny promítá video, takže vzniká virtuální prostor, který je přesnou replikou skutečného prostoru kdesi jinde na světě.

Právě nyní je na virtuálním poli jistý byt v Houilles, což je předměstí na severním okraji Paříže. Nájemce bytu, Yosef Amir, pracuje jako IT specialista pro jednu francouzskou banku a právě teď se nachází na druhém konci města, na narozeninové oslavě své sestry. Zatímco je pryč, do jeho skutečného bytu pronikli dva naši muži. Jeden skenuje interiér kamerou s vysokým rozlišením, čímž mění masivní pixely na našich stěnách v obrazy tak realistické, že pouhým okem nelze poznat rozdíl.

Mezitím ten druhý – kterému říkáme Stín, protože kamery zachycují pouze jeho stín, když se po bytě pohybuje – používá drobný přístroj podobný baterce, který sbírá chlupy a vlasy ze sprchy, vlákna z nábytku a prach z podrážek a rohožky.

Každých pár minut vytáhne z přístroje zásobník a podá ho třetímu muži, který běhá sem a tam mezi bytem a dodávkou zásilkové firmy FedEx venku, v níž se skrývá vybavení za dvacet milionů dolarů, na něž by byla hrdá každá univerzitní laboratoř. To dekóduje DNA, hledá shody, snaží se vytvořit model každého, s kým kdy Yosef přišel do styku, a přitom nám posílá data v reálném čase. Je to zatraceně obrovská hromada dat. Naštěstí máme software, který nám je pomáhá protřídit, abychom dosáhli zamýšleného cíle: abychom zjistili, jestli v příštích čtyřiadvaceti hodinách vybuchne na fotbalovém stadionu bomba.

Yosefovo jméno se vynořilo v zachyceném rozhovoru mezi potvrzeným operativcem ISIS v Jemenu a dalším ve Francii. Za normálních okolností by si úřady prostě pozvaly Yosefa k výslechu a dohledali všechny jeho známé, ale v poslední době je to problém. Teroristické skupiny začaly v komunikaci používat jména nevinných civilistů, což vedlo k tomu, že mnohem víc lidí, než média vůbec tuší, skončilo na policii a život se jim obrátil vzhůru nohama, zatímco ti skutečně nebezpeční chlápci zůstávají bezpečně v podzemí.

„Doktore Crayi, doktorko Sandersová?“ ozve se Emily Birkettová. Je to naše vládní spojka z DIA, vojenské rozvědky. Táhne jí na čtyřicet, kaštanové vlasy nosí svázané do culíku a je to bývalá důstojnice letectva, která se posléze vydala pracovat pro nejděsivější ze všech hrůzu nahánějících vládních zpravodajských agentur.

Kerry Sandersová a já jsme civilové. Sandersová je antropoložka zhruba mého věku, takže něco po třicítce, a několik let pomáhala Facebooku odhalovat sociální grafy uživatelů – tedy koho znáte a co pro vás znamená –, než vzala práci u OpenSkyAI. OpenSkyAI působí na první pohled jako každá jiná technologická firma v Austinu. Sídlí ve fádním kancelářském komplexu, kde se nachází spousta společností vyvíjejících videohry a zdravotnických ordinací.

Ve skutečnosti je však OpenSkyAI soukromá organizace v žoldu DIA, která rozvědce pomáhá probírat tisíce datových bodů a rozhodovat, kdo má být odvezen na nějaké temné místo, aby se zjistilo, jestli něco neví nebo se nechystá spáchat čin, jenž představuje jasnou a bezprostřední hrozbu pro národní bezpečnost. Sandersová se dívá na mřížku všech tváří vytažených z fotografií v Yosefově bytě. „Detekce obličejů nenašla shodu.“

„Theo?“ obrátí se Birkettová znovu ke mně, tentokrát netrpělivěji. „Yosef se už vrací. Můžu tým stáhnout?“

Procházím po bytě – tedy po jeho virtuální verzi –, nakukuju do otevřených skříněk a prádelníků, snažím se vidět neviděné, zatímco něco kdesi vzadu v mé hlavě žasne nad tím, jak jsem se do téhle situace sakra dostal.

„Myslím, že je čistý,“ řekne Sandersová.

Rád bych s ní souhlasil. Z představy, že si Yosef projde peklem, které mu zničí život, jen proto, že nějaký pitomec v Jemenu vytáhl jeho jméno z Googlu, se mi dělá zle. Ale zároveň vím, že jen proto, že je mi z toho zle, bych neměl celou věc odpískat dřív, než nadejde správný čas.

Vrátím se do kuchyně. Yosefovu ledničku pokrývají fotografie. Na většině z nich je on s přítelkyní nebo s kamarády: usmívají se do aparátu, smějí se u stolu, na němž stojí sklenice s pitím. Takové věci by se daly u typického pařížského mileniála očekávat. Jeho projevy na internetu jsme už prozkoumali. Každý facebookový status, každého, doslova každého z virtuálních přátel, který jeho posty lajkoval– všechno nám prošlo systémem.

Neobjevily se žádné varovné známky. Tím neříkám, že neexistovaly souvislosti. Každého z nás dělí od nějakého hrozného člověka jen tři nebo čtyři stupně odloučení. Yosef má v Kataru strýčka, který chodí do stejné mešity jako muž, jenž je aktivní v ISIS, ale v dnešním pospojovaném světě je to spojení v nejlepším případě chatrné.

A problém s digitálními stopami je v tom, že teroristi se poučili. Umějí udržet svoje dva životy oddělené. Můžeme Yosefa sledovat, ale pokud má druhou totožnost a je dost chytrý, aby ty dvě osoby nikdy ničím nepropojil, prakticky ho nelze dopadnout. Naštěstí většina lidí dřív nebo později uklouzne. Naneštěstí jsou ti, kterým se to nestane, chytřejší než naše vyhledávací systémy. Postavili jsme past, která vychovává čím dál mazanější krysy.

„Crayi,“ řekne Birkettová. „Stáhnu tým.“

„Ne,“ odpovím důrazněji, než jsem zamýšlel.

„Máte něco?“ zeptá se.

„Počkejte chvilku…“

„Co vám říká instinkt?“

„Jsem vědec. Jsem vyškolený k tomu, abych nespoléhal na instinkt. Potřebuju ještě pár minut.“

„Dostali jsme odsud všechno,“ ozve se Sandersová. „Můžeme tým propustit a později si to projít znovu.“

„To ne…“ Už stokrát jsem se jim to snažil vysvětlit. Simulace, dokonce i ta, která vychází z reálných dat, je pořád simulace. Vidím, že na lince stojí sklenička burákového másla, ale nemůžu vědět, jestli je uvnitř skutečně burákové máslo, dokud někoho nepošleme, aby se podíval. Mohla by to být plastická trhavina. Předpokládám, že není, ale pořád je to jenom hypotéza.

Na povrchu – a tohle všechno je povrch – je tento takzvaný neinvazivní forenzní průzkum užitečný, ale starou dobrou laboratorní práci nahradit nemůže.

„Jestli je to důležité, můžu ho zadržet, až vyjde z metra. Ale musíte mi to sdělit teď,“ oznámí Birkettová.

Kleknu si, abych se mohl důkladněji podívat na fotky na ledničce. Většina z nich jsou výjezdy z počítače, vytištěné na barevné tiskárně.

Sandersová stojí za mnou. „Všechny fotografie máme. Všechny obličeje jsme prohnali programem. Nic se nevynořilo.“

Natáhnu se po jedné z nich; na chvilku zapomenu, že je to jenom simulace. „Tahle. Požádejte Stína, ať ji přiblíží.“

Yosef se usmívá do fotoaparátu po boku mladé zelenooké ženy blízkovýchodního původu. Může jí být něco přes dvacet – je nápadně krásná.

„Kdo to je?“ zeptám se.

„Není v naší databázi. Můžeme rozšířit hledání a nejspíš dostaneme jméno. Ale v našem filtru ji nemáme.“

Stín snímek obrátí. Na zadní straně je razítko s březnovým datem a firemní logo s nápisem „Životní okamžiky“.

„Zadržte ho,“ křiknu na Birkettovou.

Ona něco ohlásí do mikrofonu nasazeného na hlavě. „Kontaktujeme cíl.“

„Kdo to je?“ zopakuje Sandersová moji otázku.

„Nemám tušení. Jde o tu fotku. Je z foťáku na jedno použití.

Z takového, na jaké fotí najaté firmy na svatbách, pak nechají obrázky vyvolat a pošlou je zadavatelům poštou s digitální kopií.“

„Na Yosefově grafu žádnou svatbu nemáme,“ opáčí Sandersová. Zvednu se a obrátím se k ní a k Birkettové. „A v tom je právě problém. Takové fotky se svatebčanům obvykle posílají mailem. Yosef si tohle zjevně nevytiskl z digitálních podkladů. Je to analogový snímek, který nezanechal žádnou elektronickou stopu.“

Operátora, který má vizualizace na starosti, požádám: „Ukažte byt Mosina Kasira.“

V okamžiku nás to virtuálně teleportuje do jemenského bytu, který polní tým prohledal před čtyřmi dny. Na Mosinově zdi nad psacím stolem visí tucty fotografií.

„Ta žena na žádné není,“ řekne Sandersová. „Počítač by na to upozornil.“

Ukážu na snímek zachycující Mosina a starší ženu se stejnýma zelenýma očima. „Kdo je tohle?“

Sandersová mrkne do svého tabletu. „Teta z třetího kolene. Nasnímali jsme i zadní stranu té fotky?“

Zavrtím hlavou. „Ne. Jenom má stejný rozměr a zkreslení čočky jako ta druhá.“

„V březnu se vdávala Mosinova sestřenice. A tady stojí, že Yosef byl tou dobou v Bahrajnu. Možná byl ve skutečnosti v Jemenu.“

„Máme tě,“ řekne Birkettová. „Dobrá práce, Crayi. Yosefa už máme v dodávce. Brzy to zjistíme. A taky stáhneme všechny fotky z té firmy. Kdo ví, na co ještě narazíme.“

Celá září. Jestli se ukáže, že podezření na Yosefa bylo správné, ospravedlní to před jejími nadřízenými všechny ty výdaje.

„Propříště si musíme dát záležet, abychom všechny fotky, které najdeme, nasnímali i zezadu,“ řekne Sandersová a udělá si poznámku.

Chtěl bych jí vysvětlit, že o to vůbec nejde, ale je mi jasné, že to nemá smysl. Všichni si vzájemně gratulují k úspěchu, ačkoli ve skutečnosti nemáme nic víc než korelaci.

Vyjdu z kancelářské budovy na žhavé texaské slunce, které se odráží od lesklého asfaltu parkoviště, a snažím se přesvědčit sám sebe, že jsem udělal dobrou věc, ačkoli se bojím, že tyto nástroje a postupy nadělají víc škody než užitku – nebo by přinejmenším měly být v rukou lepších lidí, kteří si počínají chytřeji.

Když jedu zpátky domů, snažím se srovnat si v hlavě, jak mě řádka mrtvol přivedla právě sem.

K A P I T O L A 2

Kovbojové a indiáni

Před rokem jsem byl univerzitní profesor specializovaný na bioinformatiku. Snažil jsem se vytvářet modely světa kolem nás, které by předpovídaly další vývoj. Ta práce mi připadala zajímavá a měla nesmírně rozmanité možnosti uplatnění, od šíření nakažlivých chorob po snahu pochopit, proč vyhynuli neandertálci. A potom jsem zkřížil cestu sériovému vrahovi jménem Joe Vik, a všechno se změnilo.

Zabil jednu mou bývalou studentku a nakrátko padlo podezření na mě, protože oběť se v tu dobu nacházela ve stejné části Montany jako já a pracovala na vlastním výzkumu – což místní policii připadalo jako příliš velká souhra náhod.

Když mě zprostili podezření, usoudili, že Juniper Parsonsovou zabil medvěd – Vik to záměrně nastražil, aby to tak vypadalo, a nebyla to první oběť, jíž se tímto způsobem zbavil.

Ve snaze pochopit, co se Juniper stalo, jsem objevil další oběti a další příslušníky bezpečnostních složek, kteří odmítali vidět to, co měli přímo před nosem. Nakonec se mrtvol navršilo tolik, že jsem Joea našel.

V úplném závěru vyrazil na válečnou stezku a připravil přitom o život svou rodinu a sedm policistů. Sám jsem vyvázl jen o vlásek.

Někteří lidé mě považují za hrdinu, protože jsem vypátral Medvědího zabijáka a pomohl ho dostat. Úřady na to mají nejednoznačný názor. Já pouze vím, že když si jdu večer lehnout, dokážu si představit tisíc jiných způsobů, jak jsem to mohl řešit – a v některých z těch scénářů by bylo pár dobrých lidí stále naživu.

Největší starosti mi dělá, že necítím žádnou vinu – pouze prázdné místo tam, kde by měla být. Myslím, že mám i další prázdné přihrádky v místech, kde by měly sídlit podobné emoce. Jillian, žena, která mi zachránila život a ukončila ten Joeův, přijela před týdnem na návštěvu. Snažili jsme se zjistit, jestli je mezi námi něco víc. Problém je v tom, že sice jasně vidím vnitřní přihrádku označenou Jillian, ale nedokážu poznat, jestli do ní patří – nebo jestli tam vůbec někdo patří.

Stejně mizerně, pokud jde o city, jsem na tom byl už před Joem, takže zrovna tohle mu za vinu nedávám. On to jenom vynesl na povrch. Vlastně ani nevím, jestli vůbec dávám Joeovi jako lidské bytosti něco za vinu.

Když to peklo skončilo, zatímco jsem procházel nesčetnými výslechy a vysvětloval svoje metody hledání mrtvol policistům, kteří mi stále moc nevěřili, sekvenoval jsem Joeovu DNA a hledal vlastní odpovědi.

A jednu jsem našel: gen související s APOE-e4, takzvaným genem riskování. Joe měl variaci, s jakou jsem se ještě nesetkal. Laicky řečeno – a tohle bych nikdy nesvěřil papíru ani nepronesl v doslechu některého kolegy – měl Joe genetické předpoklady k rizikovému chování, ale zároveň k jistému obsedantně-kompulzivnímu přístupu, nikoli nepodobnému tomu, co potřebuje k úspěchu profesionální golfista nebo geniální neurochirurg. Joe čerpal z extrémního riskování stejné vzrušení, jaké získává šachový velmistr z geniálního zahájení. Přesné propočty a po nich euforie.

Zatímco vy nebo já bychom se cítili špatně (přinejmenším bychom se tak měli cítit), kdyby nám prošel nějaký prohřešek, Joe pociťoval nadšení a podobné zážitky aktivně vyhledával. Neopájel se pouze tím, že dělal zlé věci, ale také opatřeními, která přijímal, aby ho nebylo možné dopadnout.

Jeho vzorec zabíjení připomínal lovecký vzorec velkého bílého žraloka. Když jsem hloubal nad jeho DNA, uvědomil jsem si, že tyto korelace nejsou jenom náhodné. Stejný predátorský algoritmus, který pohání žraloka, může pohánět i softwarový systém, který se zmocňuje počítačové sítě, nebo zabijáka, jenž právě objevil vhodnou oběť.

Když mě Birkettová oslovila, lákala mě slibem, že budu moct lovit další vrahy jako Joe. Ukázalo se, že pravda je to jen napůl. Ačkoli válka proti teroru je stále naléhavý úkol – a přestože jsem skutečně přesvědčený, že lidi, kteří najíždějí náklaďáky plnými výbušnin do davu civilistů nebo přemlouvají puberťáky s Downovým syndromem, aby si natáhli vestu s bombami, je třeba zastavit –, nejsem si úplně jistý našimi metodami.

Stačilo jedno moje slovo, a Yosefa Amira sebrali na ulici, strčili do dodávky a nejspíš ho odvezli na nějaké tajné místo, kde ho francouzská rozvědka, Američané a možná nějaký vyšetřovatel ze třetí země přimějí, aby prozradil všechno, co ví.

S tím, co dělají nebo jak to dělají, se mi nesvěřují. Pouze vím, že v nedávné době se ve výzkumu psychotropních drog a řečového systému objevila černá díra. Podobně jako náhlý nápadný nedostatek výzkumných studií ohledně kvantových počítačů prozrazuje, že NSA, CIA, NRO a další vládní agentury a soukromé společnosti, které pro ně pracují, začaly hromadně najímat každého, kdo je kvalifikovaný k práci na nějakých superpokročilých analýzách šifer, publikační mezera v této oblasti mi naznačuje, že rozvědky dělají velké pokroky v práci na takzvaných sérech pravdy a jiných drogách, které mohou přimět lidi ke spolupráci. Lidem jako já a společnostem jako OpenSkyAI s jejím Virtuálním taktickým bojovým polem se dostává mnohem většího uznání, než si zasloužíme. Mám sice výsledky, ale nejsem si vůbec jistý, jestli je to díky genialitě mých metod, nebo díky tomu, že předchozí strategie byly strašně mizerné.

Zabzučí mi telefon. Postavím pivo na kuchyňskou linku vedle prázdných krabiček od doneseného čínského jídla a jdu se podívat, jestli mi Jillian odpověděla na esemesku.

Je to Birkettová: Vyhra o 7 bodu

To je šifra – Yosef je dovedl k sedmi dalším spiklencům. Oficiálně bych se to vůbec neměl dovědět. Jsem civilní smluvní spolupracovník se střední úrovní bezpečnostní prověrky, ale Birkettová mě chce udržet v dobré náladě – a tak dělá věci, o kterých si myslí, že mě potěší.

Pošle ještě jednu zprávu: Schuzka se sefem v 9

Náš šéf, Bruce Cavenaugh, nikoli ředitel společnosti OpenSkyAI, nýbrž vedoucí projektu z DIA, který nám schvaluje rozpočet, mi nahání hrůzu. Je to přívětivý muž něco po padesátce. Je z lidí, kteří na Díkůvzdání dobrovolně pomáhají v kostele rozdávat jídlo pro bezdomovce a zastaví, když cizí člověk potřebuje vyměnit pneumatiku.

Mě děsí moc, jakou vládne. Poprvé jsem se s ním setkal, když jsem měl za sebou několik týdnů práce pro OpenSkyAI, a tehdy jsem se mu svěřil s některými ze svých pochybností ohledně našich profilovacích metod.

Když se zeptal, co bych udělal jinak, vzpomněl jsem si na Joea Vika a zmínil se o možnosti hledat u potenciálních rekrutů teroristických organizací jisté rizikové geny.

„Stačilo by na to devět set tisíc dolarů?“ zeptal se.

„Na co?“ opáčil jsem.

„Abychom vybudovali technické zázemí. Na vyšší částku bych potřeboval schválení. Ale ohledně laboratoře za tímhle účelem můžu dát zelenou okamžitě. Polní soupravu bychom potřebovali do pěti měsíců.“

Na základě jediné mimochodem pronesené poznámky byl Cavenaugh připravený poskytnout mi téměř milion dolarů na vytvoření udělátka vyhodnocujícího DNA markery, jež by mohly odpovídat chování slučitelnému s terorismem.

Mohly. Kauzalita a korelace není totéž, ačkoli k sobě mají často blízko. Zděsila mě představa, že bych dal nějaký skoro pseudovědecký krám do ruky operativci CIA nebo DIA, který v terénu hledá odůvodnění pro svoje „tušení“. Představil jsem si, jak by se DNA získaná od „vedlejších ztrát“ dala využít jako důkaz, že ti lidé byli opravdu nebezpeční. Další argument, který by vláda mohla použít, aby zlehčila civilní oběti války proti teroru.

Cavenaugh nic z toho neviděl. On prostě jenom chtěl pochytat padouchy. Skutečné nebezpečí není v tom, o čem se vás snaží přesvědčit články v Atlanticu nebo úvodníky v New York Times – totiž že se z hodných hochů stanou zlí.

Skutečné nebezpečí spočívá v tom, že dobří hoši budou slepě dál dělat špatné věci, které za špatné nepovažují. Proto lidé, kteří by obětovali poslední košili, aby pomohli chudým a hladovým, chodí na protestní pochody proti geneticky upravovaným potravinám, přestože by takové potraviny mohly zachránit miliony dětí před oslepnutím či vyhladověním. A lidé, kteří si přejí demokracii na Blízkém východě, staví vojenské základny místo škol a nemocnic.

A lidé jako Bruce Cavenaugh nabízejí lidem jako já neomezené rozpočty na přístroje a programy, které by mohly stát ještě víc životů kvůli promarněnému času a špatnému vynakládání zdrojů, neboť skutečně funkční řešení bývají mnohem méně sexy a není tak pravděpodobné, že by se pro ně nadchl nějaký senátor. Od té doby jsem se naučil držet v Cavenaughově přítomnosti zobák. Birkettová v něm bohužel vzbudila dojem, že jsem něco jako analytický génius. Přestože akademický svět se mě po tom, co se stalo s Joem Vikem, víceméně zřekl, v kruzích kontrarozvědky mě zjevně považují za jakéhosi vědce-mstitele ve stylu Temného rytíře.

Jillian tvrdí, že přeháním, jenže o některých věcech jí nemůžu vůbec říct: například že k tomu útoku dronem v Jemenu, který je dneska všude ve zprávách, došlo kvůli mojí stručné poznámce, pronesené pár hodin předtím.

Nebo že na snímku jedné z obětí, který koluje po arabských médiích, je zelenooká žena, kterou jsem viděl na Yosefově ledničce.

Vedlejší ztráty.

K A P I T O L A 3

Predox

Když vstoupím do konferenční místnosti, kde Bruce Cavenaugh během svých návštěv OpenSkyAI obvykle táboří, on se na mě usměje od ucha k uchu. Naproti němu sedí Birkettová a vedle ní Trevor Park, generální ředitel a zakladatel společnosti.

Než Park začal prodávat technologie vládě, pracoval v oblasti videoher a počítačového zobrazování. Proslýchá se, že s Virtuálním taktickým bojovým polem, zkráceně VTBP, přišel, když si pracovníci rozvědky začali stěžovat, že musí kvůli sběru informací do terénu, a chtěli něco, co by se „podobalo dronům“. Při operacích pomocí dronů se velitel dívá přes rameno pilotovi s dálkovým ovládáním v ruce, přičemž jsou oba usazení v klimatizované místnosti uprostřed Nevady, na hony daleko od místa, kde se chystají způsobit škody.

Ačkoli nejsem žádný odborník na rozvědku, vědec ve mně říká, že k datům, která potřebujete, se musíte dostat co nejblíž, neboť otázky, o nichž ani nevíte, že byste si je měli položit, můžou být klíčové.

To, že jsme mohli fotografii ze svatby otočit, znamenalo zásadní změnu – ať už k horšímu, nebo k lepšímu. A přesto by ještě nedávno DIA nepustila do VTBP analytika natolik nízké úrovně, jakou mám já, a vyhrazovala tu čest pro největší šarže.

Tahle strategie se změnila po první analýze dat, jíž jsem se účastnil. Tehdy jsem upozornil na skoro čtyřicet různých míst, odkud jejich agent neposbíral užitečné vzorky a kde muž s kamerou pominul zásadní detaily – například se neujistil, že knihy na policích jsou skutečně ty, za něž je vydává nápis na obálce. VTBP mělo totiž nějaký mazaný software, jenž byl schopný o knize objevené v knihovničce potenciálního teroristy sesbírat data, a vyhodnotit, jestli ten spis koreluje s radikalizací a jestli byl nalezen i u jiných podezřelých. Nebyl ovšem schopný prozradit, jestli kniha nemá vyříznuté stránky a neukrývá uvnitř telefon s předplacenou kartou, o kterém nevíme.

Když si sedám, všichni se tváří docela samolibě. Birkettová pozoruje Cavenaugha a čeká, až něco řekne.

Ten ke mně postrčí obálku s razítkem „Tajné“. „Poslala nám to francouzská zpravodajská služba. Říkal jsem si, že bych vám měl ukázat, co jste udělal.“

Opatrně vytáhnu fotografie a čekám záběry z útoku v Jemenu. Místo toho jsou tam snímky fotbalového stadionu plného lidí. Kolem asi tak stovky z nich je namalovaný kruh.

„To je dosah výbuchu bomby, kterou jsme našli v Nice. Byla zabudovaná do látky bundy, která patřila kolegovi Yosefa Amira. Měl koupené lístky na ten zápas, do téhle sekce. Snímek vznikl včera večer, poté co udělali zátah v jeho bytě.“

Dívám se do tváří svých kolegů a náhle si uvědomím alternativní časovou linii, v níž si čtu o tragédii, k níž došlo, věnuju osm vteřin lítosti nad tím neštěstím a pak překliknu na něco, co mi vylepší náladu… což je standardní vzorec chování, na který mě upozornila Kerry Sandersová.

Odložím snímky. „Co ten Jemen?“

„Promiňte?“ opáčí Cavenaugh.

Vycítím, jak se Park napjal. Nesnáší, když jdu do konfliktu, ale dobře ví, že by mi stačilo jediné slovo, a dostal bych vlastní laboratoř a vlastní rozpočet.

„Ve zprávách mluvili o útoku v Jemenu. Přišli o život nějací velitelé ISIS, ale také jejich příbuzní a zaměstnanci. Co tohle?“

„Už přes rok tam zuří občanská válka. Takové věci se stávají pořád. Nejsem si jistý, na co narážíte.“

„Tohle neudělala jejich vláda ani vzbouřenci. Šlo o akci Francouzů nebo Američanů.“

Cavenaugh se obrátí k Parkovi a Birkettové. „Mohli byste nás prosím chvíli nechat s doktorem Crayem o samotě?“

Rozpačitě se vyšourají z místnosti. Park se po mně přes rameno ohlédne, namíchnutý, že jsem ho právě nechal vykopnout z jeho vlastní konferenční místnosti.

Cavenaugh počká, až dveře zaklapnou. „Pane doktore, nedokážu si ani představit, jak funguje váš mozek, ale problém s výhledem z věže ze slonoviny je v tom, že nemáte tušení, jak věci fungují dole na zemi.“

Souhlasil bych s ním, ale nechci mu skákat do řeči.

„Souvisel ten útok s tím, co jsme včera odhalili? To skutečně nevím. Vím pouze, že pravidla téhle hry jsou jiná než to, na co jste zvyklý. Pokud se oni snaží přenést svůj konflikt na naše území, nestačí, když vyřídíme chudáky, které na tu práci posílají – musíme jít po těch, kdo to řídí a plánují. A nikoli týdny či měsíce poté, co to provedou. Musíme okamžitě a tvrdě oplatit úder.“

„Dostali jsme ty správné lidi? A co ta žena?“

„Jaká žena?“

„Ta, kterou ukazovali v arabských zprávách. Ta, jejíž fotku jsem našel na Yosefově ledničce.“

Cavenaugh přikývne. „Ta civilistka? Modlím se za ni. Modlím se za všechny děti, které zasáhnou naše bomby. Přál bych si, aby to tak nebylo.“ Píchne prstem do obrázku lidí na stadionu. „Sto lidí přežilo. Půl tuctu zemřelo. Spočítejte si to sám.“

Bůh ví, že se snažím. Jenže jak člověk může poměřovat to, co ví, vůči tomu, co neví? To není možné. Všechno záleží na tom, jaké statistice se rozhodnete věřit.

„Pane doktore, moc rád bych měl nějakou alternativní možnost. Nabídl jsem vám rozpočet. Už jsem začal pracovat na té vaší myšlence teroristického genu. Nasadil jsem na to jednu laboratoř v Marylandu.“

„Teroristický gen?“ vyhrknu. „To má být co?“

„Ten váš nápad, že rizikové genetické faktory by mohly vést k radikalizaci. Vy jste se tomu věnovat nechtěl, takže jsem sehnal organizaci ochotnou pracovat na profilování a polní sadě.“

Mám co dělat, abych nezvýšil hlas. „To je nesmysl. Ani nevíme, jestli tam nějaký vztah je, a i kdyby byl, nemáme jak zjistit, jestli je ten gen vypnutý, nebo zapnutý. Existuje milion dalších faktorů. Nemůžeme jednoduše kriminalizovat celou skupinu lidí jen na základě jejich genotypu.“

„Většinu teroristických útoků provádějí přívrženci náboženství, k němuž se hlásí jedna pětina světové populace. Je to jenom náhoda?“

„A vraždy v Chicagu tvoří padesát procent nárůstu počtu vražd, k nimž ve Spojených státech během minulého roku došlo. Myslíte si, že ten problém způsobila tamější speciální pizza, nebo fakt, že se z toho města stalo mizerné místo k životu?“

Nad tím se Cavenaugh uchechtne. „Ten váš mozek. Vsadím se, že vás to přirovnání prostě jen tak napadlo, není to něco, co jste si někde přečetl. Toho potřebujeme víc. Jsem tady, abych vám pogratuloval k záchraně víc než stovky životů a abych vám pověděl, že jestli vás napadne lepší způsob, jak to dělat, směle do toho. Nedávno jste se zmínil o nějaké nové verzi té umělé inteligence, kterou jste využil k dopadení Medvědího zabijáka. Jak tomu říkáte? Predox? Moc rád bych to uvedl do praxe. Udělal jste s tím nějaký pokrok?“

„Ne. Narazil jsem na pár technických problémů, a když jsem nastoupil sem, práce na Predoxu šla stranou.“

„To je škoda,“ odpoví. „Kdybyste mohl pro hon na teroristy udělat totéž, co jste udělal pro hledání vzorců chování sériových vrahů, svět by se mohl stát lepším místem.“

To si přeju taky, ale čím dál víc mi připadá, že jsem se ocitl uprostřed něčeho tak temného, že svůj morální kompas ani nevidím, natož abych dokázal určit, kam ukazuje. Jedna věc je dopadnout teroristu předtím, než vyhodí do vzduchu dav civilistů. A něco jiného je vědět, že váš úspěch využijí k ospravedlnění útoku na někoho, kdo může, ale nemusí být nevinný. Proto se bojím, co by lidé jako Cavenaugh v dobré víře udělali, kdyby dostali nástroj, který jim přesně sdělí, kdo v sobě má potenciál stát se padouchem.

„Zkuste se nad tím zamyslet,“ navrhne Cavenaugh. „A taky se zkuste aspoň zamyslet nad tím, jestli byste nechtěl zase učit.“

„Na univerzitě?“

„Ne. Armádní a zpravodajské agenty. Třeba se něco z té vaší chytrosti dokáže přenést na ostatní.“

„Budu o tom přemýšlet.“

Netuší, jak lákavá je představa, že bych měl vlastní laboratoř a mohl zase učit. Nebo možná ano. Co bych byl kvůli tomu ochotný obětovat? Co bych si dokázal nalhat?

K A P I T O L A 4

Fanklub

Když dopadnete jednoho z nejaktivnějších sériových vrahů všech dob, dojde ve vašem životě k nečekaným zvratům. Prvním z nich je, že policisté, kteří do té doby ani nevěřili, že se v okolí nějaký zabiják pohybuje, náhle pustí do oběhu úplně novou povídačku o tom, že ho sledovali a už byli blízko dopadení. To je v pohodě – jen ať médiím vykládají, že jejich jednotky na případu pracovaly a stahovaly kolem vraha smyčku.

Dalším zvratem je, že přestanete být osamělým hlasem volajícího na poušti, kterému nikdo nepopřává sluchu, a stane se z vás něco jako celebrita, na niž se lidé obracejí s více dotazy a žádostmi, než je vůbec v lidských silách zvládnout.

Mailovou schránku mám plnou zpráv o pohřešovaných osobách od rodinných příslušníků i konspiračních teorií a každých pár týdnů se objeví nějaký magor, který tvrdí, že pravý Medvědí zabiják je on a chystá se na mě.

Všechno to přeposílám FBI a dávám si záležet, aby bylo moje povolení nosit skrytou zbraň platné v každém americkém státě, který se chystám navštívit.

Ve vší té vřavě se ozývá mnoho zoufalých hlasů – lidí, kteří někoho ztratili a nemají se kam obrátit. Matky pohřešovaných dětí, manželé žen, které se nevrátily domů, a každá další ztráta, jakou si jenom dokážete představit.

Dřív jsem odpovídal téměř všem a radil jsem, ať se kontaktují na místní organizaci pro pohřešované osoby a správná úřední místa.

A pak jsem jednoho dne odpovídat přestal. Trávil jsem tím každý den celé hodiny a prostě jsem na to už neměl.

Problém je v tom, že každý považuje svůj případ za jedinečný. Stejně jako sběratelé autogramů pronásledující celebrity se tito lidé domnívají, že jejich situace je mimořádná; myslí si, že ten kontakt bude pro jejich idol stejně cenný jako pro ně.

Ve Spojených státech se v současnosti pohřešuje devadesát tisíc lidí – a to jsou pouze ti, jejichž zmizení někdo ohlásil. Při Medvědích vraždách jsme odhalili přehlíženou kategorii pohřešovaných, avšak nikdy nenahlášených. Kvůli tomu jde skutečný počet obětí Joea Vika do stovek, není-li ještě vyšší.

Takže všichni, kdo se na mě obracejí, mají pocit, že jejich případ je speciální, a nechápou, že jde jen o jeden z devadesáti tisíc. O pouhou statistiku, abych nepřesně citoval dalšího sériového vraha, Josifa Stalina.

Když dneska dorazím domů a uvidím na schodech před vchodem sedět muže s obálkou v ruce, vím, co mi chce povědět.

Kdyby přecházel sem a tam a nutkavě potahoval z cigarety, měl bych podezření, že patří k zastáncům nějaké konspirační teorie a přišel mi oznámit, že u Joea Vika tahala za nitky CIA, a mimochodem, Země je placatá.

Pro takové lidi mám předem připravenou reakci: jaké množství důkazů by vás přesvědčilo, že se mýlíte?

U hledačů pravdy, týpků přesvědčených, že přistání na Měsíci byl podvod, a lidí, kteří jdou u jakékoli otázky do extrému – jedno, jestli na jednu či druhou stranu –, zní odpověď prostě: žádné.

Pokud vás žádné množství důkazů nedokáže přesvědčit, že by váš světonázor mohl být nepřesný, pak jsme opustili říši rozumu a vstoupili na území náboženství. Proto mi představa smíření víry a vědy připadá směšná. Věda vychází z předpokladu, že pravou povahu skutečnosti můžeme poznat prostřednictvím logiky a rozumu. Náboženství vychází z představy, že když logika a rozum nepodporují předem daný náhled na realitu, tak se mýlí.

Až se příště pustíte do politické debaty, zamyslete se na chvilku nad tím, jaké množství důkazů by vás přimělo změnit názor. Pokud odpověď zní žádné, pak si uvědomte, že ve skutečnosti vedete náboženskou diskusi, v níž se jeden fanatik dohaduje s druhým.

Už jsem se zmínil, že nemám profil na facebooku?

Sociální sítě jsem opustil už dávno, když jsem si všiml, že moji kolegové vědci zavrhují empirický přístup a nahrazují ho emocionálními argumenty, polemikami a vyloženě trapnými logickými skoky, aby obhájili postoje, k nimž dospěli na základě emocí, nikoli rozumové úvahy.

Ačkoli sociální sítě můžu vypnout a konspirační cvoky poslat pryč, ať obtěžují někoho jiného, vypořádat se s někým, kdo přišel o blízkého člověka, je mnohem těžší. Žal těchto lidí je skutečný. Jejich realita je pevněji daná než ta moje.

Když vystupuju z vozu, už vím, co se bude odehrávat dál. Tenhle Afroameričan středního věku v modrém svetru a sportovním saku vytáhne ze své složky fotografii a ukáže mi ji. Bude to jeho manželka, dcera nebo syn. Pohřešují se. Policie nedokáže pomoct. Našel si mě na internetu. Jsem jediný, na koho se může obrátit.

Znovu otočím klíčkem v zapalování a vyjedu z parkovacího místa. Jestli ten snímek nikdy neuvidím, nevznikne vazba. Nebudu mít tvář. Prostě počkám, až dotyčný odejde, a když bude naléhat, můžu zavolat policii.

Na to mám právo.

Zamířím k výjezdu z bytového areálu a přesvědčuju sám sebe, že si s čistým svědomím můžu někam skočit na pivo a steak a muže na prahu si nevšímat.

Udělal jsem už víc, než by se dalo žádat od jakéhokoli člověka. Theo Cray se prostě nemůže rozkrájet.

Jenže kdo je k čertu Theo? Jaká část z něj zbyla? Ta, které je všechno jedno?

Když jsem se krčil v sanitce a čekal, až si Joe Vik přijde pro mě a pro Jillian, detektiv Glenn byl venku a snažil se nás krýt.

Jistě, nakonec jsem sebral odvahu. A Jillian taky… bože, ta v každém případě. Jenže Glenn ji měl celou dobu. Umřel. My jsme přežili.

Odvrátil by se Glenn a nechal toho muže sedět přede dveřmi?

Toho truchlícího muže.

Dohajzlu.

Otočím dodávku a vrátím se na své parkovací místo. Zhluboka se nadechnu a pokusím se vymyslet způsob, jak ho alespoň trpělivě vyslechnout, nabídnout mu nějakou útěchu a možná mu pomoct, aby našel mír a přijal to, co už ví: osoba v té obálce je mrtvá. Nikdy se nevrátí. A jestli ji někdo unesl, jestli jsou to už týdny nebo měsíce, vrah se nenajde.

Jak to vím? Protože kdyby to nebyl beznadějný případ, nečekal by na mě. Ke mně se nedostávají snadné věci ve stylu „udělal to ten řemeslník s kriminální minulostí“. Já dostávám ty, kde nejsou žádné důkazy. Žádné stopy. Dokonce ani mrtvola. Jen prázdné místo tam, kde býval člověk.

Nedokážu ta místa zaplnit. Nedokážu zaplnit ani citové přihrádky ve vlastní hlavě určené pro lidi, kteří by mi údajně měli být blízcí.

„Doktor Cray?“ řekne muž tázavě, když vidí, jak se blížím po chodníku.

„Mám hodinu času. Nic víc.“ Už vytahuje fotografii z obálky.

Kurva. Dostal mě. Chlapec má zelené oči. Stejně jako ta dívka v Jemenu. Je to souhra náhod. Viděl jsem už tisíce snímků pohřešovaných osob. Spousta z nich měla zelené oči.

Ale tenhle musel přijít dneska.

Už tuším, že na tomhle strávím víc než hodinu.

K A P I T O L A 5

Účetní

„Pane doktore, vážím si toho, že mi věnujete svůj čas. Jsem váš velký fanoušek a obdivuju, co jste udělal.“

Nejsem si jistý, jestli by samozvaní strážci zákona měli mít fanoušky, ale kompliment přijmu. „Dáme si pivo, zatímco mi budete povídat o…“

„O Christopherovi. Můj syn se jmenuje Christopher. Já jsem William. William Bostrom.“

Teď, když mám tvář i jméno, se pro mě Christopher stává skutečnějším; už to není jen obálka, na kterou můžu zapomenout. Pozvu Williama dovnitř a vybídnu ho, ať se posadí v kuchyni ke stolu. Položí obálku a rozhlédne se po bytě. Je tam gauč, televize a už nic moc jiného.

„Vy jste se právě nastěhoval?“ zeptá se.

„Asi před šesti měsíci.“

„Bydlíte sám?“

„Uvědomujete si, že od úplně cizího člověka působí ta otázka trochu zlověstně?“

Bostrom se maličko zasměje. „Jo. Asi máte pravdu. Mohl bych být nějaký magor. Vsadím se, že takových za vámi chodí dost.“

„Pravda.“ Vyndám z lednice dvě piva a odšroubuju uzávěry.

„Tady prosím.“

„Ehm, děkuju.“ Bostrom ucucne jenom maličko a já pochopím, že není pijan. Možná je dokonce abstinující alkoholik.

Přitáhnu láhev k sobě. „Mám tu i lehkou colu. Nechcete radši tu?“

„Jo, děkuju. Ještě jednou, jsem vám vděčný za to, že jste mi neodmítl pomoc.“

Uvidíme, jak vděčný bude, až mu povím, že nemůžu nic udělat, a požádám ho, aby odešel.

Přinesu mu pití a znovu si sednu. „Než začneme, chtěl bych, abyste měl na paměti, že jediný důvod, proč jste o mně kdy slyšel, spočívá v tom, že jsem si všiml zvláštního způsobu, jakým v části Montany roste vegetace v místech, kde byla nedávno zakopána mrtvola.“

„Ano. Myslíte ekotony? Tak se tomu říká? Oblasti, kde rostou různé druhy rostlin pohromadě, zatímco se snaží ty ostatní vyhubit? A Joe Vik taky pohřbíval svoje oběti na nejnižších dostupných místech, aby mrtvoly neodhalila eroze.“

William se pečlivě připravil. Pořád mi připadá k nevíře, když slyším, jak lidé mluví o Joeu Vikovi stejně nenuceně jako o Charlesi Mansonovi nebo Tedu Bundym.

„V podstatě. Můj systém teď má FBI. Místní policejní složky si ho přidávají do forenzních postupů při vyšetřování.“

„Jsem si jistý, že to přinese klid mysli mnoha rodinám.“

A žal. Hodně těch rodin stále doufá, že se jejich blízcí vrátí domů. To je na takových případech nejtěžší. Chtějí, abych jim řekl, že existuje naděje. A já žádnou nemám.

„Co se stalo?“ zeptám se.