Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Doc. MUDr. Lidmila Hamplová, PhD.

VEŘEJNÉ ZDRAVOTNICTVÍ A VÝCHOVA KE ZDRAVÍ
pro střední zdravotnické školy
2., aktualizované a rozšířené vydání

Recenzentka: MUDr. Marie Nejedlá

© Grada Publishing, a.s., 2026
Cover Photo © depositphotos.com 2026

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 10 460. publikaci
Odpovědná redaktorka Bc. Gabriela Glezgová
Sazba a zlom Josef Lutka
Formát ePub Štěpán Böhm
Obrazovou dokumentaci dodala autorka
Obrázky P2 a P3 v barevné příloze laskavě poskytli jejich autoři
Počet stran 216 + 8 stran barevné přílohy
1. vydání, Praha 2026

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-9187-6 (ePub)
ISBN 978-80-247-9184-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-5434-0 (print)

Seznam zkratek

ABSI | index tvaru těla (A Body Shape Index)
BMI | index tělesné hmotnosti (Body Mass Index)
DALY | ukazatel roků života ztracených v nemoci nebo předčasným úmrtím (Disability-Adjusted Life Years)
EHES | studie šetřící zdravotní stav dospělé populace (European Health Examination Survey)
EHIS | Evropské výběrové šetření o zdraví (European Health Interview Survey)
ESC | Evropská kardiologická společnost (European Society of Cardiology)
ESH | Evropská společnost pro hypertenzi (European Society of Hypertension)
FAS | fetální alkoholový syndrom
FTS | fetální tabákový syndrom
HAPIEE | studie šetřící dopad životního stylu a psychosociálních faktorů na zdravotní stav populací ve vybraných státech střední a východní Evropy (Health, Alcohol and Psychosocial Factors in Eastern Europe)
HDP | procento hrubého domácího produktu
HELEN | studie šetřící zdravotní stav a životní styl městské populace středního věku (Health, Life Style and Environment)
HLY | ukazatel délky života ve zdraví (Healthy Life Years)
HPH | projekt Zdraví podporující nemocnice (Health Promoting Hospitals)
LSPP | Lékařská služba první pomoci
MŠ MT | Ministerstvo školství České republiky
NSZM ČR | Národní síť Zdravých měst České republiky
NZIP | Národní zdravotnický informační portál
NZIS | Národní zdravotnický informační systém
oGTT | orální glukózový toleranční test
PAU | polycyklické aromatické uhlovodíky
PSA | prostatický specifický antigen
SDS | Škála závažnosti závislosti na drogách (Severity of Dependance Scale)
SF | srdeční frekvence
SFmax | maximální srdeční frekvence
SHS | pasivní kouření (second-hand smoke)
SZÚ | Státní zdravotní ústav
TF | tepová frekvence
THS | rezidua tabákového kouře dlouhodobě přetrvávající v ovzduší a prostorách (third-hand smoke)
TOKS | test na okultní krvácení do stolice
UNICEF | Dětský fond Světové zdravotnické organizace
ÚZIS | Ústav zdravotnických informací a statistiky ČR
WHA | Světové zdravotnické shromáždění (World Health Assembly)
WHR | index poměru obvodu pasu a boků (Waist/Hip Ratio)
WHO | Světová zdravotnická organizace (World Health Organization)

1Veřejné zdravotnictví jako medicínský obor, jeho historie a současnost

Veřejné zdravotnictví je interdisciplinární obor zabývající se zdravotním stavem vybraných populačních skupin nebo celé populace. Multidisciplinární medicínský obor Veřejné zdravotnictví využívá a integruje poznatky různých vědních disciplín. Jeho základ tvoří řada medicínských a společenskovědních oborů (demografie, statistika, hygiena a epidemiologie, organizace a řízení zdravotnictví, sociální lékařství, ochrana zdraví, podpora zdraví, sociologie, psychologie, ekonomie, medicínské právo a řada dalších oborů). Veřejné zdravotnictví je součástí zdravotnického systému, který v zájmu státu a v mezích určité zdravotní politiky realizuje vůči populaci opatření, která mají vést ke zlepšení zdravotního stavu. Veřejné zdravotnictví je tedy medicínským oborem, který se systematicky zabývá problematikou zdraví celé populace i jejích vybraných populačních skupin a problematikou zdravotnictví.

Základním znakem, který obor Veřejné zdravotnictví odlišuje od ostatních klinických medicínských oborů, je uplatňování populačních přístupů. V centru zájmu klinických medicínských oborů je pacient jako jednotlivec, rozpoznání příznaků jeho nemoci a léčba této nemoci. Oblastí zájmu veřejného zdravotnictví není pacient jako individualita, ale veřejné zdravotnictví se orientuje na vybrané populační skupiny. Podle určitých konkrétních znaků je možné zařadit pacienta do určité populační skupiny. Mezi tyto charakteristické znaky patří věk, pohlaví, vzdělání, sociální postavení, příslušnost k minoritám, rizikové faktory životního nebo pracovního prostředí, způsob života, zejména stravování, úroveň pohybové aktivity, abúzus drog, závislost na alkoholu, kouření apod.

Na rozdíl od různých medicínských oborů, které se zabývají zdravím jednotlivce a objektem jejich zájmu je konkrétní pacient, řeší veřejné zdravotnictví problémy, které se týkají zdraví celé společnosti, zdraví vybraných populačních skupin nebo zdraví komunit.

Dominantním cílem a smyslem péče o zdraví je dosáhnout co nejvyšší úroveň zdraví lidí (zdravotní stav populace), které je rovněž základním kritériem kvality systému péče o zdraví.

Řízení péče o zdraví je vysoce odborná aktivita spočívající jak na vědeckých, stále se vyvíjejících a doplňujících poznatcích, tak na praktických, soustavně hodnocených odborných zkušenostech.

Pro oblast veřejného zdravotnictví jsou typické intervence, jako jsou skupinové (komunitní), populační, epidemiologické, preventivní či organizační, a jsou pro ně charakteristické zásahy do životního prostředí, pracovního prostředí, sociálního prostředí, způsobu života apod.

Úlohou veřejného zdravotnictví je pozitivně ovlivňovat životní a pracovní prostředí a zejména životní styl obyvatel a jeho cílem je dosáhnout co nejvyšší úrovně zdraví obyvatel daného státu a snížit nerovnosti ve zdraví. Nerovnosti ve zdraví se vyskytují v České republice i ve všech evropských zemích. Například rozdíl v délce života mezi bohatšími a chudšími socioekonomickými skupinami obyvatel činí několik let. Nerovnosti ve zdraví vyplývají ze sociálních determinant, tedy podmínek, do nichž se lidé rodí, v nichž vyrůstají, žijí, pracují a stárnou. Veřejné zdravotnictví je proto velmi úzce spjato se sociálním lékařstvím.

Obor Veřejné zdravotnictví existuje ve všech vyspělých zemích jako samozřejmá součást pregraduálního i postgraduálního vzdělávání lékařů i nelékařských zdravotnických pracovníků.

Veřejné zdraví je definováno jako zdravotní stav populace, případně jednotlivých populačních skupin.

Zdravotní stav je charakterizován popisem a výsledky měření úrovně zdraví jednotlivce i určité populace v čase, umožňuje srovnání s jinou populací nebo se stanoveným standardem obvykle vyjádřeným vybranými ukazateli zdraví.

Zdravotní potenciál je nejvyšší stupeň zdraví, kterého může jedinec dosáhnout.

Kvalita života je individuální vnímání svého životního postavení.

Zdravotnictví je resortní systém obsahující soustavu odborných zařízení, orgánů a institucí (spolu s lidmi, vybavením, poznatky a metodami), které byly vytvořeny s cílem poznávat a uspokojovat zdravotní potřeby i oprávněné požadavky lidí. Zdravotnictví je subsystémem široce pojímané péče o zdraví a představuje její odbornou, profesionálně vykonávanou a resortně pojímanou část. Cílem zdravotnictví je přispívat ke zlepšování zdraví lidí a zajistit dobrou funkci systému poskytujícího zdravotní služby.

Péče o zdraví je široce pojatý souhrn zdravotnických, organizačních, ekonomických, výchovných a dalších prostředků, opatření a aktivit, jejichž smyslem je chránit, upevňovat, rozvíjet a navracet lidem zdraví. Těžiště péče o zdraví spočívá v rodinách, školách a na pracovištích.

Cílem péče o zdraví je umožnit všem, aby dosáhli, pokud je to možné, plného zdravotního potenciálu a zvýšila se celková úroveň zdraví populace, tedy:

•přidat roky životu (snížit počet předčasných úmrtí – před 75. rokem života)

•přidat zdraví životu (snížit nemocnost – prodloužit tzv. „zdravé roky života“ (HLY – Health Life Years)

•přidat léta životu (posilovat a rozvíjet zdraví)

•snížit rozdíly v úrovni zdraví mezi pohlavími (ženy v ČR žijí v průměru o 6 let déle než muži)

•snížit rozdíly v úrovni zdraví mezi sociálními skupinami (v ČR mají muži se základním vzděláním střední délku života až o 14 let kratší než muži s VŠ vzděláním)

1.1Počátky veřejného zdravotnictví

S pozorností věnovanou veřejnému zdraví se setkáváme již ve starověku (Řím, Čína) a např. zavádění opatření proti šíření velkých morových epidemií sahá až do 14. století. K rozmachu oboru však dochází až společně s rozvojem medicíny v průběhu 18. a 19. století a jeho historie je spjata např. se jmény Johna Snowa, který je považován za zakladatele oboru epidemiologie, nebo se jménem Roberta Kocha, který se stal zakladatelem bakteriologie a jehož objevy zahájily tzv. „moderní“ éru veřejného zdravotnictví, jež dosáhlo zásadních úspěchů v oblasti potlačení šíření infekčních onemocnění. Počátky veřejného zdravotnictví na našem území sahají do 18. století. Snahy státu o organizaci zdravotní péče vyvrcholily za Marie Terezie, která vydala roku 1770 zdravotní řád, který zůstal vrcholnou zdravotní normou rakouského soustátí po celé následující století. Byla zřízena státní zdravotní služba a byly stanoveny základní předpisy týkající se hygienických a sanitárních opatření a trvalo se na jejich dodržování. Hlavním zdravotním problémem v té době byly infekční nemoci a jejich snadné šíření značně podmíněné životními podmínkami a chudobou obyvatelstva. K nejrozšířenějším nemocem v 18. století patřily břišní tyf, bacilární úplavice, pravé neštovice, spála, spalničky, černý kašel, chřipka a pohlavně přenosné nemoci, nicméně již byla dodržována karanténa, zlepšila se hygiena a v mnoha směrech pokročila i samotná medicína.

K vytvoření zdravotního systému moderní doby v tehdejším Rakousku-Uhersku došlo zákonem z roku 1887 o veřejné zdravotní službě, na jehož základě vznikla i v českých zemích hierarchicky uspořádaná síť institucí v čele s úředními lékaři, která zabezpečovala, sledovala a kontrolovala stanovená hygienická, protiepidemická a preventivní opatření. V roce 1888 byl v Rakousku-Uhersku včetně českých zemí zaveden systém nemocenského zdravotního pojištění, navržený Otto von Bismarckem, založený na principu solidarity, který byl implementován do právního řádu samostatného prvorepublikového Československa.

1.2Veřejné zdravotnictví za první republiky (1918–1938)

Obyvatele nově vzniklého samostatného Československa sužovala z infekčních onemocnění zejména tuberkulóza, avšak začaly se objevovat i nemoci oběhového systému a nádorová onemocnění. Zdravotnický systém první republiky byl založen na principu povinného zdravotního pojištění, které bylo uzákoněno v roce 1924. Zákon stanovil povinné pojištění zaměstnanců pro případ nemoci, invalidity a stáří. Pojištěna byla přibližně polovina z 15 milionů obyvatel tehdejšího Československa. Z pojistky zaměstnanců byli pojištěni jak samotní zaměstnanci, tak i jejich rodinní příslušníci. Zdravotní péči poskytovali hlavně praktičtí lékaři. Síť zdravotnických zařízení tvořily soukromé ordinace, které zabezpečovaly ambulantní péči, léčebné ústavy s lůžkovou péčí, sociálně-zdravotní zařízení a soukromé léčebné ústavy. Prvorepubliková výše pojistného byla 6 % mzdy a o její úhradu se dělil zaměstnavatel se zaměstnancem každý polovinou. V nemocnicích byly stanoveny třídy. Pojištěnci a jejich rodinní příslušníci měli při základním pojištění nárok na bezplatné ambulantní a nemocniční ošetření ve III. třídě nemocnice, státní zaměstnanci měli nárok na II. třídu, I. třída byla za příplatek. Veřejné zdravotnictví za první republiky bylo zaměřeno hlavně na boj proti infekčním nemocem, na jejich prevenci a sociální faktory, které ovlivňovaly jejich snadné šíření. V roce 1919 byl založen Československý červený kříž a dcera prvního prezidenta samostatného Československa Tomáše Garrigua Masaryka Alice Masaryková byla jmenována jeho předsedkyní. V roce 1925 vznikl Státní zdravotní ústav, vědecká instituce, která se zaměřovala na sledování zdravotního stavu populace a možnosti jeho pozitivního ovlivnění a vyráběly se zde očkovací látky. Alice Masaryková vyjednala financování z Rockefellerovy nadace. Stát na jeho výstavbu stavbu poskytl 50 % potřebné částky a 50 % bylo věnováno Rockefellerovou nadací.

Pozornost se již začala koncentrovat na zdravotní stav populace a možnosti jeho pozitivního ovlivnění. Kromě epidemiologie vznikly i samostatné medicínské obory jako hygiena práce, hygiena výživy, hygiena obecná a komunální, hygiena dětí a mladistvých.

1.3Veřejné zdravotnictví v letech 1948–1989

V roce 1951 byla převzata koncepce zdravotnictví ze Svazu sovětských socialistických republik – Semaškův model. Systém povinného zdravotního pojištění byl zrušen a zdravotní péče se ocitla plně v rukou státu. Nemocnice a léčebné ústavy byly znárodněny, zestátněn byl celý zdravotnický průmysl včetně výroby a distribuce léčiv. Zdravotní péče byla financována z daní prostřednictvím státního rozpočtu, organizaci a řízení zdravotní péče převzalo ministerstvo zdravotnictví. V roce 1951 byl přijat zákon o jednotné preventivní a léčebné péči. Zdravotní péče se stala pro občana „bezplatnou“, bez přímé úhrady a byla financována pouze z daní občanů prostřednictvím státního rozpočtu. Vznikly krajské ústavy národního zdraví (KÚNZ) a okresní ústavy národního zdraví (OÚNZ), které zabezpečovaly veškerou léčebně preventivní péči ambulantní, závodní a nemocniční. Okresní ústav národního zdraví sdružoval okresní nemocnici s okresními zdravotnickými středisky, obvodní zdravotnická střediska, ženské poradny, dětské poradny, stanice záchranné služby, noční sanatoria a transfuzní stanice. Okresní ústavy národního zdraví plánovaly, řídily a kontrolovaly jednotnou preventivní a léčebnou péči v daném správním obvodě (okrese). Obdobou okresních ústavů národního zdraví na krajské úrovni byly krajské ústavy národního zdraví. Typická pro toto období byla všeobecná dostupnost zdravotní péče. V roce 1952 byla zřízena hygienická služba jako státní orgán určený ke kontrole dodržování zásad hygieny a prevence šíření infekčních nemocí. Státní zdravotní ústav byl přejmenován na Institut hygieny a epidemiologie a důraz byl kladen na prevenci infekčních onemocnění očkováním, méně na prevenci kardiovaskulárních, nádorových a jiných nepřenosných onemocnění. Centralizované řízení zdravotnictví skončilo v roce 1989 a po sametové revoluci se v rámci transformace veřejné zdravotnictví začalo vracet směrem k „bismarckovskému“ modelu zdravotního pojištění.

1.4Veřejné zdravotnictví po roce 1989 a v současnosti

V roce 1991 došlo ke zrušení OÚNZ a KÚNZ a ke změně typu financování zdravotnictví. Znovu bylo zavedeno všeobecné zdravotní pojištění „bismarckovského“ typu, které je povinné a založené na principu solidarity mezi zdravými a nemocnými pojištěnci. V roce 1991 byl přijat zákon o všeobecném zdravotním pojištění, který byl v roce 1997 nahrazen zákonem o veřejném zdravotním pojištění. V roce 1991 byl přijat zákon o Všeobecné zdravotní pojišťovně a v roce 1992 zákon o resortních, oborových, podnikových a dalších zdravotních pojišťovnách. V roce 1992 byl také přijat zákon o pojistném na všeobecné zdravotní pojištění, který řeší konkrétní výši pojistného. Tyto zákony vytvořily právní rámec pro nový systém financování. Pojistné činí 13,5 % z vyměřovacího základu příjmu. U osob v zaměstnaneckém poměru zaměstnavatel platí 9 % a zaměstnanec 4,5 % ze mzdy na zdravotní pojištění. Nynější systém oproti prvorepublikovému zvýhodňuje zaměstnance. Také osoba samostatně výdělečně činná je podle zákona povinna odvést pojistné ve výši 13,5 % z dosaženého vyměřovacího základu, avšak jsou zde další zohlednitelné faktory. Zdravotní pojišťovny jsou samostatnými právními subjekty, které mají za úkol provádět veřejné zdravotní pojištění. Tato činnost zahrnuje především na jedné straně výběr pojistného od plátců pojistného a na straně druhé úhrady zdravotních služeb poskytovatelům zdravotních služeb. Mezi hlavní povinnosti zdravotních pojišťoven patří zajistit svým pojištěncům poskytování hrazených služeb, které musí být místně a časově dostupné. Tuto povinnost plní prostřednictvím poskytovatelů, se kterými uzavírají smlouvy o poskytování a úhradě hrazených služeb. Tito poskytovatelé tvoří tzv. síť smluvních poskytovatelů zdravotní péče příslušné zdravotní pojišťovny. Zdravotní pojišťovny musí dbát, aby síť smluvních poskytovatelů v daném regionu byla dostatečně naplněna a měla optimální strukturu. Zdravotní pojišťovny jsou neziskové organizace, veškeré uspořené prostředky musí vracet zpět do systému zdravotní péče. Institut hygieny a epidemiologie se vrátil zpět ke svému původnímu názvu Státní zdravotní ústav a pro preventivní medicínu bylo zavedeno nové označení „veřejné zdravotnictví“. Vzhledem k příznivé epidemiologické situaci ve výskytu většiny infekčních onemocnění se veřejné zdravotnictví začalo věnovat chronickým neinfekčním nemocem, tedy kardiovaskulárním, nádorovým a metabolickým, jejichž nejvyšší výskyt byl zaznamenán v Česku v období před začátkem sametové revoluce. Po roce 1989 nastal prudký rozvoj zdravotnictví a zdravotní stav populace se začal postupně zlepšovat. Úmrtnost na nemoci oběhové soustavy začala klesat vzhledem ke zlepšené léčbě hypertenze, zavedení nových léčebných postupů a zkvalitnění systému péče o pacienty s infarktem myokardu a cévní mozkovou příhodou. Po roce 2000 byly postupně zavedeny tři plošné screeningové onkologické programy, které umožnily časnou identifikaci příznaků a projevů nádorových onemocnění a jejich včasnou léčbu (screening karcinomu střev, děložního hrdla a prsu). Na poklesu úmrtnosti na nemoci srdce a cév a na nádorová onemocnění měla podíl i cílená edukace obyvatel a jejich výchova ke zdravějšímu životnímu stylu prostřednictvím celostátních i regionálních kampaní pod metodickým vedením Státního zdravotního ústavu. Do popředí zájmu oboru Veřejné zdravotnictví se postupně dostalo sledování a vyhodnocování zdravotního stavu populace, prevence, výchova ke zdravému životnímu stylu, podpora zdraví a zdravotnický management. Stále větší pozornost se věnuje v oblasti veřejného zdravotnictví sociálním determinantám zdraví (chudoba, nízká zdravotní gramotnost, nízká úroveň vzdělání, nízká kvalifikace) a nerovnostem ve zdraví zejména ve vyloučených lokalitách. Mezi současné hrozby veřejného zdraví obyvatel České republiky nadále patří chronická neinfekční onemocnění. Za přibližně 50 % všech příčin úmrtí jsou zodpovědné nemoci srdce a cév a za cca 30 % nádorová onemocnění. Velkou hrozbu představuje současná pandemie obezity a s ní související stoupající incidence diabetu mellitu 2. typu. Znovu se ale začínají objevovat mnohá infekční onemocnění, jejichž výskyt byl v uplynulých desetiletích minimalizován a jež se mohou stát významným zdravotním problémem v blízké budoucnosti vzhledem ke snižující se proočkovanosti dětí a vyvanutí imunity u stárnoucí populace (dávivý kašel, příušnice, spalničky). Také se jedná o onemocnění vyvolaná nově identifikovanými etiologickými agens nebo novými kmeny či druhy již známých mikroorganismů (např. HIV/AIDS, SARS, covid-19), dále nová infekční onemocnění vzniklá změnou nebo vývojem již známého původce (např. antigenní změny u viru chřipky, koronavirů) a známá infekční onemocnění, která se rozšiřují kvůli klimatickým změnám i na nová území a mohou se objevit i v České republice (např. západonilská horečka, dengue, malárie). Velkou hrozbou jsou však zejména známá onemocnění, jejichž znovuobjevení a zvýšený výskyt souvisí se snižující se proočkovaností populace a nižší úrovní kolektivní imunity (např. spalničky, dávivý kašel, příušnice). Značné zdravotní riziko a ohrožení veřejného zdraví představují i vysoce nebezpečné nákazy s rizikem zavlečení i do České republiky (hemoragické horečky Ebola, Lassa, Marburg). Dalším závažným problémem veřejného zdravotnictví je stoupající antibiotická rezistence, zdravotní rizika spojená s migrací obyvatel z jiných světadílů do České republiky (virové hepatitidy, vrozený zarděnkový syndrom, tuberkulóza, infekce HIV, syfilis, kapavka, opičí neštovice), přetrvávající vysoký výskyt rizikových faktorů životního stylu u obyvatel České republiky, zejména kuřáctví a nadměrná konzumace alkoholických nápojů, užívání nelegálních návykových látek, vysoká prevalence nadváhy a obezity, odmítání očkování, které snižuje kolektivní imunitu, stárnutí populace a zejména dopad stálého zvyšování průměrné délky života obyvatel na systémy zdravotní péče. Střední délka života (naděje dožití) obyvatel České republiky se sice prodlužuje, nikoliv však střední délka života prožitá ve zdraví a bez nemoci. Prodlužují se tedy roky života prožité v nemoci.

1.5Principy současného českého veřejného zdravotnictví

Tyto principy jsou odvozeny od převažujících hodnot, veřejného zájmu, mezinárodních lidských práv a ústavního práva v ČR a zásadních poznatků společenských a medicínských věd (evidence-based medicine – medicína založená na důkazech).

Mezi základní principy současného českého veřejného zdravotnictví patří

•rovnost v právech a svobodách pacientů

•právo na ochranu zdraví

•právo na zdravotní péči

•dlouhodobě vyrovnané hospodaření zdravotnictví

•objem a struktura péče odvozené od hodnocení potřeb

•zdravotní politika založená na objektivních důkazech a hodnocení výsledků

•efektivní produkce zdravotní péče

Literatura

HNILICOVÁ H. Veřejné zdravotnictví v průběhu času – vývoj a současnost. Časopis lékařů českých 2022; 3/4: 167–171. ISSN 0008-7335 (print). ISSN 1805-4420 (online).

2Modely zdravotnických systémů, výdaje nazdravotnictví

Zdravotnickým systémem (systémem péče ozdraví) je označována ta část společenského systému, která sestává zopatření, institucí, organizací ačinností, jež usilují oléčení nemocí, jejich prevenci aposilování zdraví společnosti. Cílem systémů péče ozdraví je zlepšovat zdraví jednotlivců acelé populace každého státu. Systémy financování péče ozdraví vjednotlivých státech světa však vykazují velkou rozmanitost, aproto je zdravotnictví vkaždé zemi unikátní.

Zhlediska financování zdravotnických systémů azhlediska míry zásahů státu dostruktury afunkce zdravotnictví lze rozlišit dva základní typy zdravotního pojištění, ato statutární (povinné) aprivátní (dobrovolné). Statutární zdravotní pojištění je nazákladě zákona povinné buď pro všechny občany daného státu, nebo pro jasně vymezené populační skupiny dané věkem, zaměstnaneckým statusem apod. Privátní zdravotní pojištění je dobrovolné. Statutární iprivátní zdravotní pojištění mohou zajišťovat jak veřejné, tak privátní subjekty. Zdraví populace jako celku (veřejné zdraví) je však zdravotnictvím ovlivněno relativně málo (do15 %).

Mezi ukazatele péče ozdraví populace (indikátory) určené kporovnávání zdravotnických systémů jednotlivých států patří:

•počet lékařů napočet obyvatel

•struktura specializací (obecně, ambulantních lékařů, nemocničních lékařů, lékařů vpreventivních službách)

•zdravotnická zařízení (struktura, počet, poměr ambulantní astacionární péče, vybavenost nákladnou technologií)

•struktura primární, sekundární aterciární péče

•lůžka (počet astruktura, průměrné využití, průměrná délka hospitalizace)

•návštěvnost lékaře

•struktura výkonů poskytované péče

•struktura výdajů nazdravotní péči

Základními kritérii zdravotnického systému jsou dostupnost akvalita zdravotní péče adále výkonnost zdravotnického systému. Dostupnost péče zohledňuje překážky při čerpání zdravotní péče, například finanční překážky (náklady naléčbu, pojištění, spoluúčast), geografické (distribuce zařízení zdravotní péče vregionu), časové (délka čekací doby mezi vznikem obtíží, odbornou indikací azahájením léčby), administrativní (specializovaná péče pouze nadoporučení praktických lékařů, spádovost), sociokulturní (vzdělání, etnická příslušnost, náboženské etnikum, jazykové bariéry, zdravotní gramotnost, orientace vsystému zdravotní péče apod.).

Kvalita péče odpovídá poznatkům výzkumu amožnostem technologie azávisí naekonomické situaci země, technologické amateriální vybavenosti zdravotnických zařízení aúrovni medicínského vzdělání aprofesionálním dohledu nad výkonem lékařů anelékařských zdravotnických pracovníků. Projevuje se naukazatelích zdravotního stavu populace anaspokojenosti pacientů.

Kvalita adostupnost zdravotní péče úzce souvisí sekonomikou. Náklady dané země nazdravotnictví obvykle vyjadřujeme vprocentech HDP. Platí zde přímá úměra, tedy že srůstem nákladů nazdravotnictví se zlepšuje izdravotní péče. Vroce 2023 tvořily výdaje nazdravotnictví zhruba 8,5 % HDP, což je méně vesrovnání sněkterými zeměmi západní Evropy, například Německem nebo Francií, kde se tyto výdaje pohybují kolem 11 % HDP. Bohaté země investují dozdravotnictví vprůměru vyšší podíl HDP atím zvyšují šanci obyvatel nakvalitnější adostupnější zdravotní péči.

Vmezinárodním srovnání je často používaným ukazatelem podíl výdajů nazdravotní péči naHDP.

Průměrné roční výdaje nazdravotní péči vČR rostou svěkem, anejvětší nárůst vevýdajích nastává upojištěnců starších 60 let. Tento přechod je výrazný anaznačuje, že náklady nazdravotní péči výrazně stoupají snástupem chronických onemocnění včeské populaci právě podosažení 60. roku věku našich obyvatel.

Většina výdajů nazdravotnictví je určena nalůžkovou aambulantní péči adále naléčiva. Výdaje naprimární prevenci jsou nízké, což je zastaralý model zdravotnictví.

Nemoci generují makroekonomické ztráty zdravotní anezdravotní. Zdravotní ztráty představují náklady nadiagnostiku aléčbu nemocí, nezdravotní ztráty jsou náklady napracovní neschopnosti, invalidní důchody, absenteismus, prezenteismus ato, že nemocní lidé neodvádějí prostředky dosystému zdravotního pojištění, negenerují zisk.

Podle WHO jsou nezdravotní ztráty dvojnásobkem až trojnásobkem ztrát zdravotních.

Graf 1 Výdaje nazdravotnictví vČR (zdroj: ČSÚ 2024)

2.1Základní modely zdravotnických systémů

Zdravotnické systémy lze podle způsobu hrazení poskytnuté zdravotní péče rozdělit nadva základní modely:

1.státní zdravotnictví (zdravotní péče je hrazená zveřejných prostředků, daní) – národní zdravotní služba:

•Beveridgeův model

•Semaškův model

2.zdravotní systémy založené napojištění:

•veřejné (povinné) zdravotní pojištění (bismarckovský model zdravotnictví)

•soukromé (dobrovolné) zdravotní pojištění – tržní zdravotnictví (liberální model)

2.1.1Státní zdravotnictví

■Beveridgeův model

Zdravotní péče je financována zvšeobecných daní. Typickým představitelem tohoto modelu je Národní zdravotní služba (National Health Care) veVelké Británii. Tento model se vyznačuje univerzálním zdravotním pojištěním, které pokrývá celou populaci. Zdravotní péče je poskytována veveřejných zdravotnických zařízeních nebo usmluvně vázaných poskytovatelů zdravotní péče srůznou formou vlastnictví. Stát vlastní většinu zdravotnických zařízení, zejména nemocnic, avětšina zdravotnických pracovníků navšech úrovních jsou zaměstnanci Národní zdravotní služby. Jedná se ostátní (centralizované) zdravotnictví, přičemž stát garantuje určité spektrum služeb. Zdravotní péče je financována zdaní, které odvádějí obyvatelé ze svých příjmů dostátního rozpočtu. Hlavními výhodami jsou dostupnost zdravotní péče arovný přístup kevšem obyvatelům. Mezi soukromá zdravotnická zařízení patří ordinace praktických lékařů, stomatologů, ordinace specialistů asanatoria, ale tyto služby mají pouze doplňkový charakter (tvoří 15–20 %) ajsou využívány zpravidla bohatšími pacienty. Tento systém funguje srůznými menšími modifikacemi veŠvédsku, Norsku, Finsku, Dánsku, Irsku, Španělsku, Portugalsku, Řecku, Itálii, Kanadě, naNovém Zélandu avAustrálii.

■Semaškův model

Model je charakterizován neexistujícími soukromými zdravotními službami. Financování, poskytování iřízení zdravotní péče je plně vrukou státu. Byl uplatňován vevšech bývalých socialistických státech východní Evropy včetně Československa. Vsoučasné době tento systém již není zcela běžný, jeho zbytky přetrvávají vněkterých zemích bývalého Sovětského svazu (SSSR) anaKubě. Mezi výhody tohoto systému patří garance dostupnosti veškeré potřebné zdravotní péče státem, rovnost vpřístupu kpéči ozdraví, všeobecná dostupnost základních služeb, nižší celkové náklady amenší administrativní zatížení lékařů. Mezi nevýhody patří dlouhé čekací doby naambulantní specializované služby adrahé výkony, omezená svobodná volba lékaře azdravotnického zařízení arůzná úroveň nemocnic zhlediska komfortu pacientů.

2.1.2Zdravotnický systém založený nazdravotním pojištění

■Bismarckovský model sociálního azdravotního pojištění

Bismarkovský model sociálního azdravotního pojištění zahrnuje nemocenské, úrazové adůchodové pojištění. Zdravotnický systém založený navšeobecném zdravotním pojištění vychází zmyšlenky všeobecné dostupnosti zdravotní péče. Zdravotní péče je hrazena zveřejného (povinného) zdravotního pojištění. Platí princip solidarity, kdy každý občan přispívá dozákladního fondu zdravotní pojišťovny dle svých možností (obvykle určité procento zvyměřovacího základu) azdravotní péči čerpá dle svých potřeb. VEvropě je pravidlem státní garance zazdravotní péči pro všechny obyvatele. Tomuto modelu se také říká „bismarckovský“. Zdravotnický systém založený naveřejném (povinném) zdravotním pojištění byl uplatňován nejdříve vNěmecku, Francii, Rakousku, Nizozemsku, Belgii, Lucembursku, Švýcarsku avdevadesátých letech 20. století byl zaveden také vČeské republice, naSlovensku, vPolsku, Maďarsku aj. Tento model je historicky nejstarším zdravotnickým systémem, vznikl koncem 19. století vNěmecku ajeho zakladatelem byl Otto von Bismarck, podle něhož je označován.

Zdravotní pojištění je součástí komplexního sociálního zabezpečení, které se stalo povinným (spolu snemocenským, úrazovým adůchodovým pojištěním). Zaměstnavatelé azaměstnanci mají povinnost platit zdravotní/sociální pojištění jako určité procento zpříjmu. Zdravotní pojišťovny jsou většinou veřejné aneziskové, někdy také soukromé ajejich počet je různý. Rozsah garantované péče je vesměs podobný, existují však určité rozdíly mezi jednotlivými státy.

Mezi výhody systému založeného navšeobecném zdravotním pojištění patří všeobecná dostupnost zdravotní péče, rovný přístup, jistota pojištěnce, že mu bude poskytnuta potřebná péče, vysoká kvalita péče, svobodný výběr apluralita poskytovatelů zdravotní péče, výrazná decentralizace, přičemž významnou roli mají regionální orgány aposkytovatelé, menší pravomoci centrální vlády apovinnost zdravotní pojišťovny občana pojistit, ať je jeho zdravotní stav jakýkoliv. Mezi nevýhody tohoto modelu patří vysoká cena péče (dlouhodobě vřadě zemí přesahuje 10 % hrubého domácího produktu, přesto jsou však náklady nazdravotnictví nižší než vzemích stržním zdravotnictvím, neboť např. vUSA činí tyto náklady 17 % HDP), velké administrativní náklady (provoz pojišťoven, IT technologie, velký počet administrativního personálu) asložitost vztahů pacient–poskytovatel zdravotní péče–zdravotní pojišťovna.

■Tržní zdravotnictví – liberální model zdravotní péče

Tento systém péče ozdraví vychází zpremisy, že péče ozdraví je záležitostí každého jednotlivce, aproto je zdravotní pojištění dobrovolné anenárokové azdravotní pojišťovna nemá povinnost žadatele pojistit např. vpřípadě, že již trpí zdravotními problémy. Toto pojištění existuje vedvou formách, ato jako zaměstnanecké nebo individuální zdravotní pojištění, přičemž zaměstnavatel částečně svým zaměstnancům nazdravotní pojištění přispívá. Současně existují nezisková, charitativní či státní zdravotnická zařízení, která poskytují zdravotní péči osobám bez zdravotního pojištění, adále také specifické zdravotní programy pro vybrané populační skupiny, například válečné veterány, indiánské obyvatelstvo, pro seniory, chronicky nemocné osoby apod., jimž je péče poskytována bezplatně. Tento systém je uplatňován hlavně vUSA.

Mezi výhody tržního zdravotnictví patří vysoká kvalita péče vpřípadě dostatečného rozsahu pojistky, dostatek peněz pro vědu amedicínský výzkum, rychlé zavádění uplatňování nových technologií avýsledků výzkumu vpraxi, vysoké příjmy lékařů atlak nazvyšování kvality poskytované zdravotní péče. Mezi nevýhody tržního zdravotnictví patří sociální nerovnost, snížená dostupnost zdravotní péče, poskytování nadbytečné péče lidem se sjednaným pojištěním aekonomické ohrožení jednotlivce irodiny vpřípadě závažné chronické nemoci.

Literatura

HNILICOVÁ H. Veřejné zdravotnictví vprůběhu času – vývoj asoučasnost. Časopis lékařů českých 2022; 3/4: 167–171. ISSN 0008-7335 (print). ISSN 1805-4420 (online).

ČSÚ. https://csu.gov.cz/produkty/struktura-vydaju-na-zdravotni-peci-podle-zdroje-financovani-se-dlouhodobe-prilis-nemeni