Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Verena König

Trauma a vztahy
Léčivá síla je v našich vztazích

Přeloženo z německého originálu knihy Vereny König: Trauma und Beziehungen, vydaného nakladatelstvím Arkana Verlag v Mnichově v roce 2024.

© 2024 by Arkana Verlag,
a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 10 358. publikaci

Překlad Tomáš Mach
Odpovědná redaktorka Anna Svobodová
Grafická úprava a sazba Ondřej Mikulecký
Návrh a zpracování obálky Ondřej Mikulecký
Ilustrace dle originálu od Vereny Mayer-Kolbingerové překreslil Ondřej Mikulecký
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 232
První české vydání, Praha 2026
Vytiskla D.R.J. TISKÁRNA RESL, s.r.o., Náchod

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2026
Author photo © Verena König, privat

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-8377-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-8376-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5911-6 (print)

O AUTORCE

Verena König je německá terapeutka specializující se na traumata, lektorka seminářů a autorka knižních bestsellerů Trauma und beziehungen (česky Trauma a vztahy, Grada, 2026) a Bin ich traumatisiert? (Jsem traumatizovaná?, česky zatím nevyšlo). Ve svém úspěšném týdenním podcastu Kreative Transformation hovoří o traumatu a jeho důsledcích, nervovém systému a jeho uzdravování, a to s vědecky podloženým způsobem. Poskytuje školení ve své metodě Neurosystemic Integration® pro koučink citlivý k traumatu a nabízí podrobné online kurzy zaměřené na osobní rozvoj.

ÚVOD

K traumatu dochází ve vztazích a trauma se léčí ve vztazích.

Podle čeho poznám trauma? A kdy je trauma vyléčené? Tyto a podobné otázky mi denně chodí do e-mailu, dostávám je na sociálních sítích nebo při rozhovorech a samozřejmě ve své praxi. Během let se mé odpovědi na tyto otázky změnily. Na počátku své kariéry psychoterapeutky se specializací na trauma jsem se odvolávala na diagnostická kritéria a evaluační techniky. Nikdy to ale nebylo úplně ono, neboť tyto parametry neříkají nic o tom, co je pro traumatizované lidi tak důležité, a sice dostatek sounáležitosti a pocit bezpečí v jejich životě. Mé odpovědi proto dnes znějí spíše takto:

Trauma poznáme podle toho, jaké máme vztahy a jak v nich fungujeme. Míru uzdravení z následků traumat poznáme podle toho, jak bezpečně, dobře a živě se cítíme v našich vztazích.

A tím nemyslím jen partnerské vztahy, nýbrž jakýkoli vztah ke komukoli nebo čemukoli, s kým nebo s čím se můžeme cítit být propojeni. Může to být vztah k našemu tělu, našim bližním, planetě Zemi nebo i k našim symptomům a naší minulosti.

Nikde v životě se neukazuje bolest našeho vnitřního poškození tak jasně jako v našich vztazích. A je přitom úplně jedno, jestli jsou předmětem vztahu naše vlastní každodenní problémy nebo největší problémy lidstva. Proč tomu tak je?

Jednoduše proto, že potřebujeme jeden druhého, a to nás činí zranitelnými. Naše lidská, sociální podstata žije doslova v mezilidské, živoucí sounáležitost. Kde se ji nedostává, panuje nesoulad, bolest a opakující se konflikty.

Trauma ničí sounáležitost

Následky stresu a traumatu mají velmi negativní dopad na to, jak a zda prožíváme sounáležitost.

Řečeno jinými slovy, mnoho našich problémů souvisí s nevyřešenými traumaty v našich individuálních životech a společenských kontextech.

Výzkum traumatu ukazuje, že takzvaná „man-made“ traumata čili traumata, která si způsobují lidé navzájem, mají jiný účinek na psychiku a celkový život, než traumata způsobená přírodními katastrofami nebo nehodami. Zpracování mezilidských traumat se zdá být komplexnější. Zejména zranění z raného dětství způsobená na úrovni vytváření vazeb nás zaměstnávají nevědomě a subtilně, avšak silně, významně a trvale ve všech sférách našeho života.

Člověk, který utrpí psychické trauma, je hluboce raněn a svět vnímá jako nebezpečné místo a ostatní lidi jako hrozbu. Následky traumatu mu následně v budoucnu brání v naplnění jeho elementárních mezilidských potřeb lásky, bezpečí, sounáležitosti a společného vývoje, které lze pak naplnit často jen velmi obtížně, pokud vůbec. Tato skutečnost zůstává ještě stále mnoha lidem neznámá. Snaží se pak zachraňovat svůj vztah pomocí speciálních rychlonávodů v pěti krocích, osvojují si nepřirozeně působící komunikační techniky deeskalace nebo zavádějí komplexní pravidla pro zachování různých zájmů, aniž by se však díky tomu stávali šťastnější. Pokud skutečně chceme transformovat všechna tato rozmanitá vztahová témata, pak je v prvé řadě zapotřebí nezabývat se symptomy, nýbrž mnohem více zraněními, která tyto symptomy vyvolaly. Dokud nenahlédneme svá zranění, nezahojí se a my se nebudeme moci setkat s naší bolestí způsobem, který by působil léčivě. Zde jsme konfrontováni se zdánlivým paradoxem. K traumatu dochází ve vztazích, a proto se uzavíráme před druhými a skrýváme svá zranění, abychom se chránili. Avšak k léčbě traumatu jsou zapotřebí také vztahy, takže bez lidské sounáležitosti setrváváme i nadále v osamělosti a u svých starých obranných strategií.

Dokud svoji bolest nezačneme vnímat jako volání po sounáležitosti, budeme se ji i nadále snažit tlumit, místo abychom se zaměřili na její kořeny. Tímto krokem se i naše vztahy stanou výrazem těchto zranění, která v konečném důsledku chtějí být spatřena a ošetřena.

Pochopení dynamiky traumatu pomáhá naplno rozvinout léčivou sílu vztahů

Teoretické a praktické znalosti o traumatu a jeho následcích jsou užitečné, ne-li dokonce nezbytné, k tomu, abychom dokázali poznat a změnit vztahové dynamiky založené na raných traumatech čili traumatech způsobených v raném dětství. Když se naučíme rozumět následkům traumatu, naučíme se rozumět naší lidské přirozenosti. Podaří-li se nám tyto znalosti převést do praxe čili aktivně podle nich žít, můžeme překonat naše staré rány a posunout se v životě dále. V tomto přerušení nevědomých, starých cyklických dynamik našeho života, kterým se přizpůsobujeme a které vnímáme jako dané, je ukryt obrovský potenciál. Je v našich rukách, abychom místo nich v našem nitru i vnějším světě vytvořili prostředí, ve kterém lze lidskou zranitelnost a citlivost posílit a přeměnit je v živnou půdu pro skutečnou sounáležitost a bezpečné a důstojné místo pro setkávání s druhými.

Toto není populární manuál typu „Vztahy snadno a rychle“

V této knize nenajdete žádné tipy ani triky, jak konečně nalézt naplněný milostný vztah nebo jak vždy pohodově a vyrovnaně surfovat po vlnách, které život přináší. Kniha chce spíše oslovit určitý aspekt vaší podstaty, který existuje mimo vaše zranění a vtištěné vzorce chování a který pomáhá vést život v sounáležitosti a základní rovnováze.

Chce vás inspirovat k poznání, že všechny tyto vzorce a symptomy, které snad určují váš život, jsou jen logickými důsledky vaší minulosti a dílem vysoce sofistikovaných mechanismů přizpůsobení nepříznivým podmínkám. Za těmito strategiemi přežití se nachází vaše přirozená, ve vašem nervovém systému a vašem těle hluboce zakořeněná schopnost vytvářet bezpečné vazby, zdravé vztahy a hluboký pocit sounáležitosti s životem. Když se nám podaří znovuobjevit tuto schopnost, můžeme začít pěstovat naše vztahy jako bezpečná a léčivá místa. Tímto způsobem lze ukončit bolestivou osamělost a odcizení od nás samých a naší zraněné přirozenosti.

Tato kniha by měla být kompasem, který vám ukáže cestu k vaší neporušené přirozenosti i ke zdravým a dobře fungujícím vztahům.

Jak pracovat s touto knihou

Setkání s vlastní zranitelností a svými zraněními může být velice intenzivní zážitek. Opětovně přijít do kontaktu s bolestí, kterou člověk zasunul do nejzazšího kouta svého nitra, může být bolestivé. Avšak tato bolest spojená s uvědoměním si, je-li dobře dávkována, má v sobě něco velmi léčivého. Chvíle, ve které stará, neviděná zranění konečně dostanou místo a prostor a vydají svá svědectví, může zapůsobit blahodárně jako vykoupení a přinést útěchu.

Tato kniha se vám snaží velmi opatrně ale rozhodně pomoct takovéto setkání s vašimi zraněními umožnit.

V první části se seznámíme se základními informacemi o dynamikách traumat, naší biologii orientované na vztahové vazby, našem nervovém systému a vtištěných vzorcích chování z raného dětství (tzv. imprinting). Základní znalosti o systému vztahové vazby a polyvagální teorii nám otevřou dveře k novému chápání mezilidské dynamiky. Ve druhé a třetí části se ponoříme hluboko do naší psychiky, až k samotným příčinám našich hlubokých zranění, abychom dokázali mluvit o tom, co se slovy často tak těžko popisuje. Ukážeme si následky těchto zranění pro náš nervový systém a naše vztahy a podíváme se, jaké vysoce sofistikované strategie přežití od malička vyvíjíme, abychom se s těmito zraněními dokázali vyrovnat. Ve čtvrté části bych vás chtěla inspirovat a ukázat vám, jak získané vědomosti směle a s důvěrou převést do léčivé praxe, která vám dodá sílu uzavřít mír s vaší zranitelností a zraněními a pracovat krok za krokem na léčivé proměně vašeho života a na mezilidské sounáležitosti.

Možná, že informace obsažené v této knize ve vás nastartují určité procesy. Tyto procesy působí integrativně. To znamená, že to, co dosud nebylo ještě úplně zpracováno, dostane ve vašem vědomí svůj prostor. Vnitřní procesy tohoto druhu současně vyžadují energii, neboť se jedná o přestavbu základů vaší vnitřní architektury. Spustí se nové třídění věcí, a to jak na emoční a myšlenkové úrovni, tak i na neurobiologické. To vše vede ke změně přinášející uzdravení.

Proto bych vás chtěla vyzvat, abyste s touto knihou zacházeli jako s každým setkáním s traumatem a jeho následky čili vědomě, všímavě a opatrně. Čím zajímavější se vám bude zdát nějaké téma, tím menší porce byste si z něho měli ukrajovat. Abych vám tento opatrný postup usnadnila, připravila jsem mezi kapitolami otázky k sebereflexi, které vás mají zastavit v další četbě, abyste se zamysleli nad tím, co jste právě četli, jak to na vás působí a co to ve vás vyvolává. Možná si během četby povedete deník, do kterého si budete zapisovat věci, které pro vás budou obzvláště důležité nebo se vás obzvláště dotknou. S reflexí a integrací aspektů, které se vás dotknou, nikam nepospíchejte a věnujte jim potřebný čas. Již tímto krokem totiž začínáte všímavostí a uvědomováním obohacovat vztah ke svému nitru a vytvářet bezpečný rámec pro to, co prožíváte. Četbu této knihy můžete rovněž pojmout jako cestu. Vydávejte se na ni pravidelně, kochejte se krajinou, která vám bude dělat dobře, a zvyšte svoji všímavost na úsecích, které pro vás budou náročné.

V textu své knihy používám ženské i mužské tvary podstatných jmen. Každý, ať již je jeho pohlavní identita jakákoli, by se měl cítit zahrnutý do těchto formulací.

A teď už vám přeji inspirativní cestu knihou naplněnou léčivými poznatky a obohacující sebereflexí.

SHRNUTÍ: KLÍČEM K INTEGRACI TRAUMAT JSOU NAŠE VZTAHY

Trauma je obecný pojem a má mnoho podob. Následky traumat jsou velice rozmanité. Jedno však mají všechny následky traumat společné: projevují se v našich vztazích. Ve vztahu k sobě samému a svému tělu, ve vztazích k druhým lidem, ke světu i životu. Proto jsou klíčem k integraci traumatu opět vztahy.

V jádru jsme totiž sociální bytosti a ve zdravém vztahování se k sobě navzájem je skrytá velká léčivá síla, kterou je třeba objevit.

1
Život je vztah

Potřebujeme jeden druhého.

Ve světě, ve kterém novinovým titulkům dominují války, sociální nespravedlnost, hrozící katastrofy a konkurenční boje, může znít tato věta jako volání z jiného světa.

Pokud však jako individua a společnost nechceme propást šanci na budoucnost v míru a ve zdraví, musíme tuto prostou pravdu přijmout.

Není to žádná emocionální floskule, nýbrž trefný popis naší lidské přirozenosti.

OLÉČIVÉ SÍLE BÝTI VIDĚN

Lidé se začínají uzdravovat od okamžiku, kdy cítí, že je druzí vidí.

„On mě prostě nevidí.“

Když Bella pronesla tuto větu, oči se jí zalily slzami, které pohltily zuřivé rozhořčení, snímž si před chvíli stěžovala na svého partnera. Bella seděla zhroucená do sebe, ramena jí padala dopředu, obličej měla vdlaních. Po té dopálené, energicky gestikulující ženě nebylo ani památky.

Místo toho začínalo být patrné, co za tím vším vztekem, vynervovaností azoufalstvím stojí: hluboká bolest, která se téměř nedala vydržet – bolest, že ji druhý nevidí.

Téměř nic nemá léčivější účinek než pocit, že nás druzí vidí aže nám rozumí. To nám totiž umožňuje zažít skutečnou sounáležitost aspřízněnost. Když cítíme, že nás druzí vidí, cítíme se bezpečně. Když nás někdo skutečně vnímá, cítíme se vjeho přítomnosti vbezpečí amůžeme načerpat odvahu aosmělit se dostat se přes svá zranění nebo překonat sebe samotné. Vmomentě, kdy cítíme, že nás náš protějšek vítá ve své vlastním nitru, se mohou začít hojit stará, po generace trvající zranění. Když jsou bolest, utrpení abezpráví oficiálně aupřímně uznány, obnoví se důstojnost člověka nebo celého národa. Pocit oběti, že je osamělá aztracená, může zmizet, když soucítící člověk, který zná podobné věci, dosvědčí svým vřelým pohledem bolest nevyslovitelného.

Květám snejvětším léčivým účinkem, které si můžeme vzájemně říct, patří pravděpodobně tyto: Vidím tě. Věřím ti. Nejsi sám / sama.

Vytěsňování jako strategie přežití

Dojem, že nás druzí nevidí aže nám nerozumí, vnás naproti tomu navozuje pocit, že nikam nepatříme acítíme se osaměle či dokonce bezcenně. Takové pocity se mohou stát naším osudem aurčovat celý náš život. Podvědomě pak řídí naše myšlenky, pocity ajednání. Ato ani ne tak proto, že si je neustále mučivě uvědomujeme, nýbrž spíše proto, že je potlačujeme avytěsňujeme. Je tak těžké je snášet, že naše nitro se nás snaží chránit před bolestí, která je snimi spojená. Trvalé využívání této nevědomé obranné strategie má však svoji cenu, která rozhodně není malá. To, co vytěsníme zvědomí, neztrácí nic ze svého významu, nýbrž inadále stejnou měrou působí na naše nitro ivnější okolí, což má celou řadu různých důsledků:

•Co vytěsníme, nemůžeme zpracovat. To, co není zpracované, brání našemu osobnímu rozvoji asnižuje šanci učit se ze svých zkušeností, růst na nich apředávat je druhým.

•Nevyhýbáme se pouze tomu, co potlačujeme, nýbrž všem aspektům života stím spojeným. Tak například člověk, který si vsobě nese trauma zdětství, se vyhýbá sportovním aktivitám, protože zvýšení tepové frekvence vjeho vnitřním, podvědomém vnímání (interocepci) probouzí vzpomínky na dávné úzkostné stavy ztráty kontroly. Toto vyhýbavé chování není vědomé. Proto mnoho lidí samo sobě nerozumí. Cítí se nepatřičně, neboť věnovat se sportu je přeci zdravé arozumné, ale „něco“ vnich je silnější než rozum avůle anedovolí jim sportovat.

•Co není zpracováno aintegrováno, začne být projektováno. Pro psychologickou dynamiku projekce je charakteristické, že pocity, myšlenky apotřeby, které usebe sami odmítáme, přenášíme na druhou osobu nebo objekt, abychom se od nich ve svém nitru distancovali. Tento obranný mechanismus často vede ktendenci vynášet impulzivní, nereflektované anespravedlivé soudy. Tak například člověk, který zůstal vdětství se svými potřebami sám, může mít sklon negativně hodnotit člověka, jenž potřebuje pomoc, jako ufňukaného apřecitlivělého. Celá řada resentimentů má pravděpodobně kořeny vnašich vlastních, neintegrovaných zraněních, která přenášíme do vnějšího světa, abychom snížili tlak vnašem nitru.

•Nezpracovaná traumata jsou často předávána dále. Tuto skutečnost přesně popisují termíny „intergenerační“ a„transgenerační“ trauma. To, co místo zpracování potlačíme, se často více či méně evidentně projeví vkontextech nejbližší rodiny nebo kolektivu. Klasickým případem je traumatizovaný rodič. Jeho trauma ovlivňuje jak způsob výchovy dětí, tak ijeho emocionální dostupnost, což má opět nepříznivý dopad na jeho děti. Nebo například atmosféra strachu ve společnosti infiltrované rasismem, ve které den co den žijí generace dětí stmavou barvou pleti.

•Odříznout se od bolestivých pocitů znamená odříznout se rovněž od vlastní cítící přirozenosti. Jednotlivé pocity nelze izolovat selektivně. Pokud trvale potlačujeme své pocity, výsledkem je, že trpí naše schopnost emoční modulace. Pro nás je pak těžší radovat se sostatními, vcítit se do bolesti druhého nebo se zabývat vlastními emocemi aumět se utěšit. Tato strategie jde očividně na úkor elixírů života, kterými jsou blízkost asounáležitost. Zdá se, že zde platí následující přímá úměra: čím více pocity potlačujeme avytěsňujeme, tím více mizí naše tolerance aempatie. Čím více toho jednotlivec nebo kolektiv vytěsňují, soto vyšším stupněm emočního chladu anedostatku empatie se unich setkáme.

•Čím větší je vnitřní tlak, tím silnější musí být kompenzační strategie. Samotným vytěsněním ničeho nedosáhneme. Co není zpracováno, se může stát spouštěčem. Jisté aspekty toho, co jsme vykázali ze svého vědomí, pak mohou být aktivovány vnějšími nebo vnitřními podněty. Tak například hádka (čili spouštěč) vnás může vyvolat strach, že budeme opuštěni. Tento (pravděpodobně starý) strach musíme vdanou chvíli nějak vydržet, nebo ještě lépe co nejrychleji odsunout pryč. Pokud jsme se nenaučili zacházet sintenzivními pocity, pak jsme se místo toho naučili je kompenzovat. Kompenzace je kreativní akt přizpůsobení generující rozmanité strategie, jež nás často stojí spoustu síly. Je totiž velice namáhavé den co den kompenzovat strach zopuštění tím, že ignorujeme vlastní potřeby aobětujeme se pro druhé. (Později se na různé kompenzační strategie podíváme podrobněji.)

Kompenzace jako strategie přežití vede dříve či později kdekompenzaci

Mnoho mých klientek aklientů přišlo ke mně do ordinace vurčité fázi svého života, když byli vyčerpaní ave velké tísni, jako by už neměli sílu udržovat své vytěsňovací mechanismy akompenzační strategie vchodu avšechno se přes ně začalo náhle valit jako divoká voda. Zatímco vnější nároky se stále zvyšovaly, oni neměli šanci je zvládnout, protože jejich „staré dobré“ strategie vytěsňování jim bránily najít adekvátní nástroje azískat vnitřní stabilitu. Pak stačí zdánlivě nepatrná událost adojde kpřekročení maximálního zatížení avnitřní hráze se protrhnou. Tlak je prostě příliš velký. Vše, co kompenzace avytěsňování držely doposud všachu, začne proudit do vědomí. Kompenzace tento příval již nezvládá, stará strategie selhává, dochází kdekompenzaci.

Moment dekompenzace představuje mnohdy velkou krizi. Při dekompenzaci dochází opakovaně kretraumatizaci, neboť staré pocity nefiltrovaně zaplaví vědomí tady ateď. Vtomto kontextu se často objevuje termín „PTDS sopožděným nástupem“ (angl. late onset PTSD), který označuje jev, kdy se komplexní posttraumatická stresová porucha projeví až mnoho let po událostech, které ji vyvolaly. Kontrolovat své nitro kompenzačními strategiemi tudíž nepředstavuje žádné trvalé ani spolehlivé řešení. Kompenzační strategie jsou velice užitečné, když je potřeba na omezenou dobu získat určitou stabilitu navzdory velké psychické zátěži. Tato stabilita však má své meze. Skutečné stability apsychické odolnosti (resilience) dosáhneme tím, že své potlačené pocity aemoce dokážeme integrovat amůžeme se tak stále více spoléhat na sebe ana druhé, místo abychom tyto pocity aemoce, které jsou součástí nás samých, neustále zametali pod koberec adělali, že neexistují.

Ztohoto úhlu pohledu lze dekompenzaci chápat rovněž jako bod obratu, který přináší mnoho dobrého. Neboť konec skompenzací je často začátkem integrace, atím pádem často také začátkem nové životní etapy naplněné léčivými momenty.

SHRNUTÍ: KLÍČEM JE INTEGRACE

Klíčovým faktorem při práci straumaty ajejich léčbě je integrace. Příčinou traumatických následků je chybějící zpracování traumat čili integrace toho, co se stalo. Protože zde důležitou roli hrají vytěsnění, disociace akompenzace, tak nikdy nejde oto „zbavit se“ vzorců chování, vlastností nebo symptomů. To by jen ztížilo či dokonce znemožnilo zpracování traumat. Cílem je vždy jejich integrace. Je naprosto pochopitelné, že se chce člověk zbavit něčeho nepříjemného, tíživého či dokonce mučivého. Avšak to, co jsme zažili, aco daný prožitek snámi udělal, patří knám aje naší nedílnou součástí. Chtít se toho zbavit znamená jistým způsobem chtít zničit živoucí část svého já. Vtéto zcela pochopitelné touze tkví něco bezprostředně destruktivního, což se často projevuje vpocitu, že se člověk sám sobě stále více odcizuje. Boj proti tomu, čeho se chceme zbavit, je vždy bojem proti nám samotným avtakovém boji můžeme jen prohrát.

Pokud však změníme strategii apro jednou vyjdeme zpředpokladu, že to, co knám patří, není proti nám, nýbrž je pro nás, pak zásadním způsobem změníme celou situaci. Když uznáme, že naše strategie přežití akompenzační mechanismy jsou zdravé anikoli chybné, může boj skončit amůže začít proces integrace. Začneme se osvobozovat ze strnulého světa strategií přežití, čímž se nám otevřou možnosti dalšího rozvoje. Tím, že začneme být zvědaví, co se nachází mimo naše strategie, vzorce chování asymptomy, se může začít postupně odhalovat naše nedotčená podstata, která byla po celou dobu za tím vším více či méně skrytá.

Integrace znamená, že vnašem vědomí dostane své místo to, co zněho bylo vyloučeno avytěsněno. Pocity, vzpomínky atělesné počitky se chtějí vrátit domů. Vléčivé záři vědomí je také místo pro skutečnost našeho vlastního prožívání. Bylo to, jaké to bylo. Apatří to knám, knašemu životu anaší minulosti. Jak můžete vidět, integrace není jednorázová událost či věc nějakého rozhodnutí – integrace je proces.

Největší léčivá síla je vnašich mezilidských vztazích

Vmých očích je pro individuální životní štěstí avnímání světa jako přátelského místa rozhodující, zda vidíme jeden druhého avzájemně se podporujeme nebo zda se se svými projekcemi akompenzačními strategiemi točíme stále vkruhu. Stojí-li setkávání lidí na vlídnosti arespektu, pak se zde děje něco léčivého, pozitivního ataké nového. Když se nám podaří pochopit auznat, že my všichni bez výjimky jsme ze své podstaty odkázáni jeden na druhého, je to jako „reset do našeho továrního nastavení“ amy tím dostaneme šanci na opravdový restart našeho života. Budeme čistí, nevinní azbavení natrénovaných bojových nebo únikových reakcí anacvičených kompenzačních strategií. Ikdyž to zní poeticky, idealisticky amožná inaivně, existuje důvod, proč bychom to měli sdůvěrou zkusit. Vdalší části knihy vás seznámím sargumenty či dokonce důkazy, které pro tento závěr poskytuje neurobiologie ateorie vztahové vazby.

CHVILKA KZAMYŠLENÍ

Co si myslíte omyšlence, že potřebujeme jeden druhého? Je spíše příjemná nebo spíše nepříjemná nebo ve vás vyvolává ambivalentní pocity?

Jaké (isebenepatrnější) reakce vyvolává ve vašem těle? Co se děje svaším dechem adržením těla?

Jaké myšlenky, asociace avzpomínky ve vás vyvolává? Jaká „Ale...“ vás napadají?

Své odpovědi si zapište, abyste mohli sledovat, zda se během času na nich něco změní, až se dozvíte více onaší přirozenosti orientované na vazby.

SHRNUTÍ: EXISTUJÍ IÚPLNĚ JINÉ ZPŮSOBY NEŽ VYTĚSŇOVÁNÍ, JAK ZABRÁNIT, ABY NÁS PŘEMOHLY STARÉ POCITY.

„Buď tyto emoce vytěsním, nebo mě jejich příval spláchne.“

Mnoho lidí trpících následky traumatu se domnívá, že existuje jen tato volba „buď–anebo“. Ve skutečnosti ale existuje mnohem více možností, které léčivým způsobem pomáhají vypořádat se spřívalem emocí:

•Uvědomte si, že tím, co svámi nyní tak cloumá, jste již jednou prošli! To, co na vaše nitro stále ještě působí, je nezpracovaná ozvěna minulosti.

•Vy jste víc než jen to, co se vám kdysi stalo!

•Tím, že se naučíte rozumět svému nervovému systému aregulovat ho, seberete starým pocitům jejich sílu.

•Tím, že vědomě sbíráte dobré zkušenosti vpřítomnosti, podáváte svému zraněnému nitru léčivé informace.

•Tím, že si jste vědomi svých zdrojů aže oně pečujete, posilujete svoji psychickou odolnost aučíte se, jak být sami sobě oporou.

•Tím, že pečujete oblahodárné vztahy, vytváříte život mimo stíny své minulosti.

•Tím, že se naučíte požádat druhé opomoc apodporu, zbavíte se svého starého přesvědčení, že jste sami aže se to už nikdy nezlepší.

CHVILKA KZAMYŠLENÍ

Co vám pomáhá zvládnout příval emocí? Jaké jsou vaše důležité zdroje na cestě kuzdravení?

Přizpůsobení jako strategie přežití – co škodí, stává se „normálním“

Mnoho lidí – adokonce zřejmě velká část celého lidstva – je natolik zapleteno do svých kompenzačních strategií, pomocí kterých se pokouší potlačit své staré azapouzdřené bolesti, že osamělost, trvalé konflikty anedostatečná sounáležitost se pro ně staly normálním stavem. Když vnějaké oblasti trvale panuje mír, je to považováno spíše za výjimku avelkou vymoženost, místo aby jako výjimka bylo vnímáno, že existují války. Dnes je vysoká rozvodovost považována za „normální“. Za „normální“ se rovněž považuje diskuze otom, že bychom měli pracovat na rovnováze mezi pracovním aosobním životem aže bychom měli dostat pod kontrolu konzumaci médií, místo abychom se ptali, proč tyto problémy vůbec máme. Je „normální“, že léčíme symptomy, místo abychom se zaměřili na příčiny.

Domnívám se, že fenomén normalizace toxických podmínek je výsledkem naší schopnosti přizpůsobit se. Tato schopnost slouží zevolučního hlediska kpřežití za nepříznivých podmínek. Umožňuje nám existovat ivprostředích, která jsou nepřátelská kživotu, avnich se vrámci možností dále rozvíjet. Když sdestruktivními podmínkami nic neděláme aakceptujeme je jako „normální“, dostáváme se do pasti naší vlastní přizpůsobivosti apřipravujeme se tím omožnost skutečného osobního rozvoje. Náš rozvoj se pak omezuje pouze na to, abychom se co nejlépe přizpůsobili daným podmínkám apřežili, místo abychom žili. Když se ptáme, jak žít za daných podmínek, stáváme se jejich komplici. Ajako komplicové jsme slepí vůči jiným možnostem aalternativám.

Předpokladem pro zdravé adobře fungující vztahy aživotní štěstí je, že si uvědomíme své toxické přizpůsobení, kriticky prozkoumáme jejich příčiny apostupně se jich začneme zbavovat. To vše je jeden velký, komplexní apředevším ozdravný proces.

Vtištění, ke kterému dochází opakováním ve stresu, je vysoce funkční způsob podmiňování

Nejprve je třeba pochopit, že vtištění, ke kterému dochází vdětství adospívání, společně snaší socializací vurčitých normách je vpodstatě podmiňování. To znamená, že opakovanou zkušeností vznikají automatické reakce, očekávání avzorce jednání. Zanedbané děti považují za normální, že se snimi špatně zachází, ikdyž tím značně trpí. Mají zvnitřněné respektive vtištěné očekávání, že se snimi bude takto zacházet. Když se zaměříme na naši starou bolest, otevírá nám to rovněž možnost probudit se znaučené čili podmíněné bezmocnosti, pasivity aočekávání anahradit je pocitem důvěry ve vlastní schopnosti takzvanou sebeúčinností (angl. self-efficacy). Máme šanci vytvořit novou skutečnost, kterou si sami zvolíme aurčíme.

Jak se nám to může podařit, když naše vdětství vtištěné vzorce chování aochranné mechanismy fungují tak solidně aautomatizovaně? Jak to, že ktomu, abychom se od nich osvobodili, evidentně nestačí jen jejich poznání? Abychom našli odpovědi na tyto otázky, musíme nejprve pochopit několik základních principů, jak funguje biologie člověka. Na začátku této knihy si proto nyní uděláme malou odbočku do lidské biologie.

TROCHA TEORIE: NÁŠ AUTONOMNÍ NERVOVÝ SYSTÉM (ANS)

Náš nervový systém se skládá zrůzných částí, které plní rozdílné funkce. Ohledně traumat, jejich následků avztahové dynamiky má zvláštní význam právě náš autonomní nervový systém. Odpovídá totiž za řízení nevědomých tělesných funkcí, jako je tlukot srdce, zažívání adýchání, jakož iza naše reakce zajištující naše přežití. Autonomní nervový systém se dále dělí na sympatickou aparasympatickou část, přičemž druhá uvedená sbloudivým nervem (nervus vagus) zahrnuje podstatný aspekt naší sociální přirozenosti.

Sympatický nervový systém odpovídá za mobilizaci energie apodporuje tak aktivity areakce typu „boj nebo útěk“.

Parasympatický nervový systém odpovídá za aktivaci klidového módu, regenerace, „odpočinku azažívání“, ale také za reakci „mrtvého brouka“ čili předstírání smrti vpřípadě ohrožení života.

Pro mezilidské interakce avztahové dynamiky apro naši schopnost koregulace aseberegulace je klíčový parasympatikus sbloudivým nervem. Polyvagální teorie rozlišuje mezi dorzální aventrální částí bloudivého nervu.

Dorzální bloudivý nerv představuje starší část parasympatického nervového systému. Pokud tělo vnímá extrémní ohrožení, ve kterém nemůže reagovat bojem ani útěkem, aktivuje dorzální bloudivý nerv strnutí adisociaci. Odpovídá také za takzvaný „reflex mrtvého brouka“, což je druh fyzického podřízení se vpřípadě extrémního nebezpečí.

Když jsme vbezpečí, zajišťuje dorzální bloudivý nerv hlubokou regeneraci, uvolnění apotěšení zklidu apasivity.

Ventrální bloudivý nerv je spojen se sociálními interakcemi aschopností cítit se bezpečně auvolněně. Aktivace ventrálního bloudivého nervu podporuje sociální vazbu, komunikaci auklidňující procesy. Umožňuje zůstat klidný aakceschopný ve stresujících situacích. Při vysoké míře stresu podporuje ventrální bloudivý nerv naši schopnost se sociálně přizpůsobit nebezpečným lidem asystémům aurčitým způsobem se jim podřídit, čímž zvyšujeme naši šanci na přežití.

Naše různé stavy jsou podmíněny tím, zda je aktivován sympatikus, parasympatikus, ventrální nebo dorzální bloudivý nerv. Tyto stavy sahají od pocitu uvolnění apropojení sdruhým až po vysoký stres či odříznutí od vnějšího světa. Možné aběžné jsou rovněž smíšené stavy. Čím lépe rozumíme těmto stavům adokážeme je identifikovat, tím více je můžeme ovlivňovat aprožívat sebe asvé vztahy vyváženěji aplněji.

Stres atrauma jsou dvě různé věci

Náš nervový systém má životně důležitý úkol, asice chránit nás. Nepřetržitě proto analyzuje naši aktuální situaci aregistruje ity nejsubtilnější informace zvnějšího okolí iznitra našeho těla. Tato schopnost, okteré se často metaforicky mluví jako onašem šestém smyslu, se jmenuje neurocepce. Pro zajištění našeho přežití postupuje náš nervový systém podle hodnoticího systému, který rozlišuje tři kategorie: bezpečí, nebezpečí aohrožení života. Podle toho, jak je daná situace vyhodnocena, což probíhá zcela automaticky mimo naše vědomí, se vnašem těle aktivují procesy, které odpovídají příslušné situaci ajsou jí nanejvýš přiměřené.

Člověk je tak zčistě biologického hlediska velmi dobře vybaven pro zvládání akutního stresu. Existuje ale významný rozdíl mezi snesitelným, respektive tolerovatelným stresem atraumatickým stresem. Rozdíl mezi nimi spočívá vtom, zda jsme schopni zvládnout danou situaci adostat se do bezpečí vlastními silami nebo spomocí druhých, nebo zda se zdané situace vnímané jako život ohrožující nejsme schopni dostat vlastními silami aani není nikdo, kdo by nám mohl pomoci se zní dostat. Traumatické zkušenosti vnás vyvolávají pocity ohrožení života, absolutního přemožení, bezmoci apasivity.

Termín „trauma“ zahrnuje široké spektrum, které pokrývá nevyčerpatelné množství událostí. Traumatizující zážitek může trvat několik sekund nebo také několik let. Trauma může rovněž vzniknout ze zdánlivě menších stresorů, takzvaných „mikrotraumat“, které se během času nakupí, až dojde kpřekročení únosné míry. Běžná definice traumatu, která toto spektrum dobře vystihuje, zní následovně: traumatický zážitek je charakteristický tím, že přesahuje schopnost postižené osoby se sním vyrovnat azpracovat ho.

Traumatické zkušenosti jsou natolik ohrožující aintenzivní, že naše já na ně nemá vdanou chvíli ani později adekvátní odpověď. Vtakové situaci pak již nejde oto, aby člověk danou situaci ustál nebo zvládl, nýbrž pouze ajen oto, aby ji přežil.

Ať už jsme ve stresové situaci nebo traumatizující situaci, reakce našeho těla jsou vobou případech zprvu velice podobné. Spustí se rychle areflexivně probíhající komplexní procesy, které jsou určeny pro akutní řešení problémů ne příliš dlouhého trvání. Mají nám pomoct zvládnout požadavky plynoucí zdané situace tím, že náš nervový systém bleskově mobilizuje dostatečné množství energie. Do krevního oběhu jsou tak vylučovány stresové hormony aneurotransmitery acelý organismus pracuje maximálně efektivně na zvládnutí situace. Je-li stres příliš velký anáš nervový systém ho klasifikuje nikoli jen jako výzvu ke zvládnutí, nýbrž jako ohrožení, pak sympatikus aktivuje známé stresové reakce „boj nebo útěk“. Vpřípadě, že je stres vnímán jako život ohrožující aboj ani útěk by vdané situaci nevedly kúspěchu, provede dorzální část bloudivého nervu imobilizaci celého organismu, takzvané přepnutí do režimu „mrtvého brouka“, aby se tím zvýšila šance přežití vtéto nebezpečné situaci. Když je situace nejasná, může se stát, že sympatikus chce aktivovat reakce „boj nebo útěk“, zatímco dorzální bloudivý nerv jde proti této reakci aaktivuje imobilizaci. Výsledkem je pak takzvané „zamrznutí“ (freeze) či také strnutí, kdy to nejde dopředu ani dozadu.

Na každém začátku je hledání vztahové vazby

Dosud jsem vám zamlčovala jednu důležitou informaci. To ale jen proto, abych maximálně podtrhla její důležitost. Jedná se ohledání vztahové vazby. Ještě předtím, než se naše tělo rozhodne, jestli se pokusíme zachránit bojem, útěkem nebo hraním mrtvého brouka, aktivuje se náš systém vztahové vazby amy instinktivně zkoušíme, jestli by nás nemohl někdo zachránit či nám alespoň pomoci. Tuto informaci byste si měli zapamatovat, neboť výrazně rozšíří vaše porozumění dopadům traumatických zkušeností na naše chování ve vztazích.

Když stresovou situaci zvládneme vyřešit pomocí našich primárních autonomních reakcí (hledání vztahové vazby, útěk, boj nebo hraní mrtvého brouka), začnou se hormony aneurotransmitery opět odbourávat atělo se opět vrací kpocitu bezpečí, takže může začít fyzická regenerace aemoční zpracování.

Vníže uvedeném obrázku vám chci ukázat, jaké části našeho nervového systému se aktivují při průběhu úspěšné stresové reakce ajak se navzájem ovlivňují. Pro větší názornost používám model „okna tolerance“ od amerického neuropsychiatra Daniela Siegela, který vám možná není neznámý. Tento jednoduchý model ukazuje, že existuje určité rozmezí stavu, ve kterém se cítíme být stále vrovnováze, zatímco jsme například trochu vybuzení nebo hluboce uvolněni. Stupeň stimulace vnašem nervovém systému je vyvážený. Nad nebo pod tímto oknem se cítíme buď velmi stresovaní azažíváme stav nadměrné nervové stimulace nebo jsme bez energie, bez motivace azažíváme stav nedostatečné nervové stimulace. Stupeň stimulace, který pociťujeme, je řízen hlavně dvěma již zmíněnými částmi našeho autonomního nervového systému, asice sympatikem aparasympatikem, jak můžeme vidět na obrázku.

Jestliže náš autonomní nervový systém vnímá nebezpečí amy zažíváme ztrátu bezpečí, aktivuje se hledání vztahové vazby. Je-li vztahová vazba nalezena aopětována, stres se tím sníží amobilizace energie je ukončena. Pokud se však stres dále zvyšuje, spustí se stresová kaskáda amobilizuje se ještě více energie. Ocitáme se mimo okno tolerance. Nyní se aktivují reakce přežití čili boj nebo útěk. Pokud tyto reakce vedou kvyřešení situace nebo záchraně, stresová reakce se zastaví aúroveň stimulace se začne snižovat. Amy se vrátíme zpět do okna tolerance. Jestliže tyto reakce řešení nepřinesou amy začneme vnímat situaci jako životu nebezpečnou, aktivuje se reflex mrtvého brouka adojde ktotální imobilizaci. Jakmile danou situaci přečkáme, je iodsud možný návrat do okna tolerance. Cesta zimobilizace do rovnováhy trvá déle než cesta zmobilizace zpět do okna tolerance, neboť organismus se dostal do stavu absolutního energetického zakonzervování.