Petr Eidler

Případ pana Lály

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026

www.mobaknihy.cz

moba@mobaknihy.cz

© Petr Eidler, 2026

Obálka © Ivana Vaszily, 2026

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2576-6 (epub)

ISBN 978-80-279-2577-3 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Poděkování za jazykové konzultace patří mé ženě Mirce (francouzština), Harrymu Farkašovi (judaismus), Jindřichu Vackovi (okcitánština) a Martině Ježové za mimořádně pečlivou redakční práci s rukopisem.

Všechny postavy a děj knihy jsou fiktivní, jakákoliv podobnost je náhodná.

PROLOG

Každý lidský život má svůj začátek a nevyhnutelný konec. Jak je tomu ale s případem pana Lály? I ten přece musí mít nějaký začátek, ale také jich může mít několik. Začal snad na vinici poblíž horského městečka Tourrettes-sur-Loup několik málo kilometrů od Nice na Francouzské riviéře, kde bylo oné říjnové noci nalezeno tělo Josefa Klausnera? Nebo případ začal už okamžikem, kdy si Jitka Duxová, dcera Josefa Klausnera, najala pana Lálu, aby byl jejímu otci při ruce, neboť jeho podezřelé chování a její předtucha budily obavy, že hrozí něco strašného? Anebo případ začal v okamžiku, kdy se Josef Klausner rozhodl objíždět autem s panem Lálou předem nespecifikovaná místa v Čechách a mému příležitostnému asistentovi nezbylo nic jiného než se obrátit na mě, neboť nevlastnil řidičský průkaz? Anebo nic z toho, co předcházelo tragédii poblíž Tourrettes-sur-Loup, nehrálo roli a podstatná byla pouze skutečnost, že pražská židovská obec v říjnu tohoto roku uspořádala v čele s rebecin Juditou Bergerovou jakožto vedoucí autobusový zájezd ke Středozemnímu moři do jižní Francie, jehož se vedle Josefa Klausnera a dalších členů komunity zúčastnil i pan Lála a já? Pak by ovšem mohl sehrát důležitou roli i fakt, že dohodnutá rezervace v hotelu Vague d’Azur selhala a rebecin Bergerová musela pro naši jedenáctičlennou skupinu včetně řidiče mikrobusu s pomocí slečny Debory Telliezové obstarat náhradní ubytování v soukromém resortu jejího otce Sébastiena Tellieze, rozkládajícím se mezi vinohrady poblíž zmíněného starobylého městečka na skalním ostrohu Tourrettes-sur-Loup.

A právě tam, daleko od vlasti, mezi vinicemi a olivovými háji, zastihla Josefa Klausnera smrt.

1

Od mé poslední spolupráce s panem Lálou při řešení vraždy mecenáše rabinátu pražské židovské obce uplynul více než rok. Coby soukromý detektiv vlastní agentury Man in Service jsem se věnoval běžným, spíš banálním a finančně nikterak zajímavým zakázkám, tudíž jsem kolegovu asistenci nepotřeboval. I když jsme se znali už dvě desítky let a nějaký čas už spolu při vyšetřování závažnějších případů strávili, mimo pracovní záležitosti jsme se nevyhledávali. Přesněji řečeno jsem to byl já, kdo panu Lálovi jasně naznačil, že pro nekonfliktní udržení případného dalšího pracovního vztahu bude lepší, když se budeme vídat co nejméně. Vydržet s tímto břichatým malým staříkem vyžadovalo zocelenou nervovou soustavu. Jeho zvyklosti a chování bývaly nesnesitelné. Byl ukecaný až žvanivý, vychloubačný, namyšlený a ješitný. Přesto musím připustit, že jeho specifické a neortodoxní názory a vyšetřovací postupy občas přinesly kýžený efekt.

Bylo pro mě proto překvapující, že se mi začátkem září Lála nečekaně ozval. Když mi na mobilu naskočilo jeho jméno, chvíli jsem zaváhal, mám-li hovor přijmout. Mohl na mě vychrlit gejzír výčitek, že na něj kašlu a jsem mu dobrý jen tehdy, když ho urgentně potřebuji, případně mě mohl paralyzovat líčením svých neduhů a žehráním na drahotu a politickou situaci. Odolal jsem pokušení dělat mrtvého brouka.

„Poslyšte,“ začal rovnou bez obvyklých tanečků, „máte ještě řidičák?“

„Dobrý den,“ odpověděl jsem a málem se rozesmál, „jistěže, pokud je mi známo. Dokonce i auto je pojízdný. Jak se máte?“

Ozvalo se cosi připomínající zachrochtání.

„Ehm, báječně, jak jinak. To bych teď neřešil. Předpokládám, že nemáte do čeho píchnout. Teda abyste mi rozuměl, jeden nikdy neví, píchnout je vždycky do čeho… Haha… Počítám, že máte času habaděj.“

„Jak se to vezme,“ pravil jsem neurčitě, abych si ponechal únikovou cestu.

„Podívejte,“ řekl úlisně, „nemyslete si, že mi teče do bot, vždyť ani neprší…“

„A máte gumáky… Nezačínejte s tím zase,“ přerušil jsem ho. Lálovo vysvětlování úsloví mi lezlo na nervy.

„Klid. Někdo nechápe… Potřeboval bych tak na týden s něčím píchnout.“

„Vy a píchnout?“ Ani jsem nepředstíral údiv, byl opravdový.

„No ano, i já výjimečně potřebuju pomoc. Bylo by to tak na pár dnů. Samozřejmě skvěle honorovaný.“

„Jinak byste přece ani nevstal z postele.“

Než se složitě dohadovat po telefonu, bude lepší, když si to vyříkáme mezi čtyřma očima. Proti tomu jsem nic neměl. Jmenoval hospodu, která byla poblíž jeho smíchovského bytu. Už jsem tam s ním vícekrát seděl.

„Štandopede, ať jste tady, čekám!“

Cestu na Anděl jsem měl sice s přestupem, ale byl jsem tam za čtyřicet minut. To už měl Lála před sebou druhé pivo. Vypadal lépe, než jsem čekal. Dokonce byl i dohladka oholený a ty poslední zbytky vlasů na temeni byly ostříhané. Pochlubil se mi, že absolvoval výměnu obou kyčelních kloubů a běhá teď jako za mlada, jen mu jeho přiblblý praktický lékař odmítá povolit prodloužení řidičského průkazu.

Připomněl jsem mu, že nemá auto.

„To je to nejmenší,“ zabručel a konečně mi vysvětlil, oč jde. Před dvěma týdny se na něj obrátila Jitka Duxová. Jde o jejího otce Josefa Klausnera. Duxová má velké obavy, protože se v posledních měsících chová podivně, prý ještě podivněji než dříve. Často střídá nálady, je popudlivý, odmítá jim říct, kam chodí a s kým se stýká. Duxová nevylučuje, že za zhoršením psychického stavu může být i otcova počínající demence.

„A co hůř,“ pokračoval Lála a udělal krouživý pohyb ukazováčkem, „má podivnou předtuchu, že tohle všechno směřuje k něčemu strašnýmu.“

„Paní Duxová má předtuchu?“ otázal jsem se. „Byla snad u kartářky nebo to vyčetla z kávový sedliny?“

„Já vím,“ Lála zase uchopil půllitr piva, „vy na tyhle věci mezi nebem a zemí nevěříte, ale já bych je úplně nepodceňoval. Navíc přání zákazníka mi je rozkazem.“ K návštěvě lékaře však Duxová nemůže otce dokopat. Všechny návrhy na vyšetření kategoricky odmítá a vyhrožuje, že pokud z něj chtějí udělat cvoka a poslat ho do blázince, budou toho litovat. Klausner svolil jedině s tím, že mu dcera sežene k ruce někoho jako asistenta.

„Takže z vás chtěla udělat jeho podržtašku,“ odtušil jsem a pokyvoval hlavou, jako kdybych Lálu litoval.

Zaváhal s odpovědí, ale nakonec přece jen připustil, že si skutečně připadal jako sluha či v lepším případě komorník, který nejen Klausnera doprovázel, kam si usmyslel, ale ještě mu obstarával domů nákupy, myl nádobí a podobně. Hořce dodal, že přes veškerou snahu se mu vděku nedostalo. Klausner mu také řekl, že kdyby měl mít erb s mottem, stálo by na něm: Věř jen sám sobě, na druhé nespoléhej. A k tomu ještě dodal další eventualitu: Uživej si ještě dnes, zítra může být pozdě.

„Přitom si myslím, že ty dceřiny obavy jsou přehnaný. Tenhle chlap je při smyslech a fyzicky docela fit. To ovšem nevylučuje, že se něco může semlít.“

Představa pana Lály v roli poskoka vrtošivého starce byla legrační. Neudržel jsem smích.

„Jak na vás Duxová přišla? Vy tu rodinu snad znáte?“

„Přes Karla Ptáčka. A nechápu, co je vám na tom směšný.“

Můj údiv nebral konce.

„Přes Ptáčka? Předsedu židovský obce?“ Lála spokojeně přikývl a utřel si rty od pěny.

„Padli jsme si tehdy do noty, teda ne…“

„Vím, na žádnej nástroj nehrajete.“

„Zapaluje vám to. Stejná krevní skupina. Ten Josef Klausner je jejich člen, a docela zasloužilej. Před lety dělal při obci mašgiacha. Víte vůbec, co to obnáší?“

„Nemusíte mě poučovat,“ ubezpečil jsem ho. „Dohlíží nad dodržováním košer pravidel v kuchyni. Pokud teda Klausner dělal mašgiacha, znamená to, že je, jak se říká praktikujícím Židům, šomer šabat. Drží šábes a modlí se ráno, odpoledne a večer.“

„No, nevím, že by se modlil,“ Lála se podrbal na zátylku, „tak důkladně jsem to nezkoumal. Mně je ostatně jedno, jestli se cpe bůčkem a jelitama, nebo necpe. Kipu teda nenosí a řekl bych, že ten šábes, jak říkáte, taky moc ortodoxně nedrží. Rozhodně ho kvůli tomu nebudu rebecin Bergerový udávat.“

„Takže se z vás stal jeho komorník, když to nazveme hodně korektně. Předpokládám, že i vy jste mu padl do noty.“ Lála se znova napil piva, pokýval hlavou a připustil, že to s lidmi skutečně umí. Je empatický a trpělivý, nějaké Klausnerovy vrtochy ho jen tak nevyvedou z míry. Řekl jsem, že lépe bych ho popsat nesvedl.

„Ta jeho dcera, Jitka Duxová se jmenuje…“

„To jste už říkal.“

Loupl po mně nazlobeně pohledem. „Však vím, jen jsem zkoušel vaši paměť. Duxová se bála, že by si mohl chtít ublížit, třeba vzít život.“

„Předtucha,“ řekl jsem lakonicky.

„Měla požadavek, abych s Klausnerem trávil co nejvíc času a hlásil jí, kdybych pozoroval něco divnýho. Peníze pro ni nehrajou roli, já taky nejsem žádnej vydřiduch, když jde o dobrou věc.“

„Takže co?“

„Vzal jsem to. Klausner žije sám, je vdovec. Ráno jsem k němu přijel, bydlí na Vinohradech v Římské ulici. Posnídali jsme a on pak řekl, kam chce doprovodit. Buď to bylo Židovský muzeum, nějaká knihovna, nebo jsme jen tak courali po Praze. Když zašel do muzea nebo nějaký instituce, měl jsem na něj čekat v kavárně. Asi nechtěl, abych věděl, co kde dělá.“

„Takže ani vám nevěří?“

„Dělá s tím děsný tajnosti, ale co, to je jeho věc. Nahlásil jsem Duxový, že ho nemůžu mít imrvére na očích. Jestli mám k vám ale být upřímnej, tak ten dědek je opravdu trochu mešuge. Nenápadně jsem z něj zkoušel vytáhnout, co ho zajímá, jaký má zájmy, ale vždycky mi nabulíkoval nějakej nesmysl, třeba že hledá otcova kostlivce. Tak jsem se přestal starat. Jeho věc, ne?“

Zpozorněl jsem.

„Otcova kostlivce?“

„Jo. Kdybych vám zopakoval, co všechno z něj vypadlo…“ Lála rezignovaně mávl rukou. „Jejich blbost, že za mě už týden vyhazujou prachy za vysedávání u turka a chození s dědkem po Praze. Můžu mu klidně dělat komorníka donekonečna.“

„Teď ale zlatá klec spadla, viďte?“ Lála si povzdechl.

„Zdá se, na čas, ale jakápak zlatá klec? Klausner se rozhodl vyrazit z Prahy do terénu. Když jsem to nahlásil Duxový, trvala na tom, že ho nemůžeme nechat jezdit samotnýho.“

„Proč nejede ona, když ji tak zajímá, co její otec dělá?“

„Proč asi? Má ho plný zuby a on ji taky nemůže vystát. Ona navíc chodí do práce a stará se o dceru. Namluvil jsem jí, že mi kvůli rychlosti sebrali řidičák, takže nakonec kývla, že můžu za sebe najít někoho spolehlivýho.“

„To mám být jako já?“

„Já vím, že je to divný, ale jsme přece parťáci. Ne že byste byl zrovna lumen, ale jako soukromý očko byste mohl být v jejích očích důvěryhodnej. Tohle není nic obtížnýho. A kdyby něco, jsem na drátě. Teda dnes už to funguje jinak, ale…“

„A co na to řekne Klausner? Co když mě nebude chtít?“

„Je mu to šumafuk, já nebo vy. To je pod jeho rozlišovací schopnosti. Napište si jeho telefon a večer si s ním domluvte schůzku. Ví o vás.“

„Co o mně ví?“

„Že jste můj zaměstnanec.“

2

Josef Klausner na mě při prvním středečním setkání u něj doma skutečně nedělal dojem, že by byl senilní a potřeboval něčí asistenci. Odhadoval jsem, že by mu mohlo být něco přes sedmdesát. Tělesně působil čile, byl svalnatý, postavu si udržel štíhlou, pohyboval se bez problémů. Při chůzi se nezadýchával. Vlasy mu zůstaly husté, zvlněné a jen lehce prošedivělé. Tvar jeho rtů byl chlapecký, mladistvý, jako kdyby se lehce pousmíval, ale zároveň se v tom skrývala jakási hořkost. Na čistém a kvalitním oblečení bylo znát, že mu záleží na zevnějšku a na tom, aby každý viděl, že je třída, nejvyšší klasa. Měl v oblibě manšestráky značky Bogner a košile a roláky od Toma Forda. Za minulého režimu by si jako státní zaměstnanec nemohl takové drahé oblečení dovolit, i kdyby bylo k dostání. Buď měl nyní výjimečně vysoký důchod, o čemž jsem pochyboval, nebo další zdroj příjmu, což se později i potvrdilo. Když šel vzpřímený po ulici, občas se za ním i nějaká žena otočila. Jeho pohled býval plný ironie a oči podezřívavě skákaly sem a tam.

Pravda byla, že většinou moc řečí nenadělal. A když něco pronesl, cítil jsem za tím hořkost, sarkasmus. Neviděl jsem, že by se něčemu přímo smál, spíš šlo o úšklebek. A přesto v některých okamžicích, třeba když hovořil v obchodě s prodavačkou, dokázal být milý.

Otevřeně o sobě a o tom, co ho zajímá, nemluvil ani se mnou. Úsečné poznámky, které tu a tam pronesl, se daly vykládat ledajak.

V tu středu, kdy jsem byl u něj poprvé, se však stalo něco, co mě znepokojilo. Všiml jsem si, že má na stolku odloženou malou pistoli. Šlo o černý model Walther PPK ráže 7,65 mm. Když zaregistroval můj pohled, rychle strčil zbraň do kapsy.

Nemohl jsem to nechat bez reakce.

„Hrajete si na Jamese Bonda?“ zeptal jsem se. „Nebo je to jen stylová dekorace k vašemu obleku?“

„Takový dětinskosti mě nezajímají,“ odsekl, nazlobený, že jsem si pistole všiml.

„Tohle není hračka. Máte vůbec zbrojní průkaz?“ Ukázal na židli, abych se posadil.

„Nebuďte moc zvědavej, do toho vám nic není,“ zamumlal tiše, vyndal pistoli z kapsy a otáčel s ní v ruce.

„Nebojte se, po vás střílet nebudu.“

Ujistil jsem ho, že o sebe se nebojím. Chvíli mlčel a pokyvoval hlavou. Trochu mě uklidnilo, že červená tečka na zbrani byla zakrytá páčkou pojistky, walther byl tedy zajištěný. Jestli měl zásobník plný, se nedalo poznat.

„Člověk nikdy neví,“ pokračoval Klausner. „Necítím se zrovna bezpečně.“

„Skutečně? Máte pocit, že po vás někdo jde? Vyhrožuje vám?“

„Možná,“ procedil sotva srozumitelně. „Jeden nikdy neví. Někomu třeba může vadit, po čem teď jdu.“

„A to je co?“

Tušil jsem, že mi na přímou otázku neodpoví. Rozhodil ruce a jen se hořce pousmál. Nabídl jsem mu, že pokud mu někdo vyhrožuje, mohl bych v tom něco podniknout. S vyšetřováním takových případů jsem měl jisté zkušenosti.

Odbyl mě. Až to bude aktuální, dá mi vědět. Troufl jsem se ho aspoň optat, zda tato opatrnost souvisí s tím, po čem pátrá v knihovnách a muzeích.

Udiveně se na mě podíval. „Vám snad moje dcerunka řekla, že po něčem jdu? Máte jí hlásit, co jste zjistil?“

„Ani v nejmenším.“

„To doufám. Už jsem jí naznačil, aby do toho ve vlastním zájmu nestrkala nos. Tak se nestarejte ani vy.“ Řekl jsem, že mým úkolem je pouze být mu k dispozici.

„A u toho to zůstane.“ Decentně si odkašlal a v očích mu zase zajiskřilo. „Svět se v poslední době strašně změnil k horšímu. Vy snad žádnou bouchačku nenosíte?“

Řekl jsem mu, že sice vlastním devítimilimetrovou samonabíjecí berettu, ale mám ji doma zavřenou v trezoru a beru si ji jen výjimečně. Nepracuji na případech, kdy by bylo zapotřebí zbraně.

„Děláte chybu.“

„To je věc názoru. Byl bych klidnější, kdybyste ji taky nechával doma.“

„Přece neručíte za můj život, člověče,“ zabručel.

„Nehrajte si na boha.“

Večer jsem zavolal Lálovi a zeptal se ho, jestli je mu známo, že Klausner vlastní pistoli. A pokud to ví, proč mi to nesdělil.

„Asi jsem vám to zapomněl říct,“ kroutil se.

„Abych vám náhodou nedal košem?“

Pak z Lály vylezlo, že ho o tom informovala Jitka Duxová. Její otec si prý zbraň obstaral někdy v poslední době, sama nemá tušení, jak se mu to podařilo, a velmi ji to znepokojuje. Souvisí to podle ní se zhoršením duševního zdraví a s aktivitami, které teď horečnatě vyvíjí. Tušila, že má pistoli nelegálně, a obávala se, aby v nějakém efektu nezastřelil sebe nebo někoho cizího. To bylo také jednou z příčin, proč se na něj obrátila, aby na starého muže dohlížel.

„Neřekla vám, co mohlo způsobit tu údajnou náhlou změnu psychiky?“

„Sama to neví.“

„Dá se jí věřit?“

„Prý se kolem jejího otce teď nic mimořádnýho nestalo, aby to vyvolalo takovej obrat v chování. Jenže ti dva se moc nestýkají. Ona mu občas zavolá, nic víc. A se svojí vnučkou se Klausner vůbec nevídá.“

Připustil jsem, že to je divné.

„To teda je. Duxová má o něj prostě takový obavy, že se obrátila na mě. A platí!“

„Třeba si tak kupuje čistý svědomí. Tak to dnes chodí. Za prachy se vykoupíš z povinností. Hodíš je na někoho jinýho.“

Chtěl jsem ještě vědět, co se Lála o Klausnerovi dozvěděl.

„No, už asi tušíte, že z něho toho moc nevypadne. Narodil se krátce po válce.“

„Takže jeho rodiče přežili holokaust. On je tak zvaná druhá generace.“

„Chcete mě poučovat?“ vyprskl Lála. „Přenos traumatu, že jo? Jeho dcera něco takovýho naznačila.“

„Co může být za tím hledáním otcova kostlivce?“

„Hele, mohlo by nám to být fuk, to bude moc stará historie,“ konstatoval Lála. „Mašgiacha dělal na částečnej úvazek až jako důchodce. Sehnal si i další kšefty. Něco kolem vína, lahůdek a restaurací… Že mu to docela vynáší. Jen si vezměte jeho drahý oblečení.“

„A předtím?“

„Počkejte,“ rozpomínal se, „dělal do potravinářství, má vystudovanou chemicko-technologickou fakultu.“

„Takže je inženýr.“

„Jo, titul má i na dveřích. Pracoval dlouho na Ministerstvu zemědělství. Něco ohledně zavádění moderních technologií. Taková mírumilovná profese. Do důchodu musel jít kolem roku 2005.“

Usoudil jsem, že taková informace nám moc nepomohla.

„Bojíte se, aby na vás tu bouchačku někde nevytasil?“ Popravdě jsem řekl, že z toho opravdu strach nemám.

„Tak si ten výlet užijte,“ skončil Lála s nepřeslechnutelnou škodolibostí. „Brzo zjistíte, na co si potrpí. Není radno ho dráždit. Neodporujte mu, nehádejte se s ním. To víte, staří pánové mají svý vrtochy.“

„A pistole po kapsách.“

3

Výlet trval pouhé tři dny. Všiml jsem si, že Klausner měl ve svém notýsku zapsaná jména vesnic a měst, která chtěl navštívit, ale nechával si to pro sebe jako tajnost. Nechápal jsem, proč se neporadí, jak cestu naplánovat, aby byla vzdálenost mezi jednotlivými body co nejkratší a netrávili jsme zbytečně moc času přejezdy sem a tam. Působilo to dojmem, že se rozhoduje ze dne na den a jednotlivé destinace volí podle aktuálního rozpoložení nebo zrovna zjištěných informací. Nejdřív jsme jeli do Roudnice nad Labem, odtud se hnali přes celou republiku do Opavy, na otočku zpátky do Dobříše a okolí, následně zase do Roudnice nad Labem a jedné blízké vesnice.

V autě jsme toho moc nenamluvili, občas něco prohodil o místě, kterým jsme zrovna projížděli, někdy uštěpačně okomentoval současnou politickou situaci. Častěji však pronášel nekorektní poznámky o ženách, hodnotil je způsobem, který by je nejspíš nepotěšil. Asi to nejslušnější, co jsem od něj slyšel, bylo, že by o dotyčnou ani neopřel kolo. Mohlo se jednat o servírku, recepční, ženu u pokladny na pumpě či kolemjdoucí. Naštěstí po mně nevyžadoval souhlas.

Během delší cesty do Opavy se mě však najednou zeptal na moji rodinu. Řekl jsem mu, že jsem svobodný, ale mám syna, který však žije se svojí matkou. Pravidelně se stýkáme, takže si nemůžu stěžovat.

„Já jsem děti raději nechtěl,“ pravil tiše, spíš to byl povzdech.

„Máte přece dceru, která má o vás starost.“

„To je právě na tom to nejhorší,“ řekl najednou zbytečně hlasitě, jako kdybych se dotkl bolavého místa. „To je nejhorší.“

Přiznal jsem se, že to nechápu.

„Buďte rád.“ Po chvíli mlčení se ke mně otočil.

„Představte si, že jste zdědil po otci nějakou vážnou nemoc. Ten, na koho ji přenesete, bude mít stejně posranej život jako vy.“

Namítl jsem, že on přece žádnou nakažlivou nemocí netrpí a nemám ani dojem, že by si žil špatně.

„To byste se divil,“ pravil a přiložil si dlaň na srdce.

„Jitka už je taky nakažená. A s vnučkou se pro jistotu vůbec nestýkám. Bohužel to nikdo nepochopí, že se tak chovám pro jejich dobro.“

„Co je to za nemoc?“ Dlouho mlčel.

„To bych taky rád věděl.“

Klausner mi nikdy neprozradil účel cesty. Když jsem se zeptal, odbyl mě tím, že to není moje starost. Prý řeší své osobní záležitosti. Padla zase zmínka o otcovu kostlivci. Všechno bylo zahalené tajemstvím stejně jako vnitřek jeho luxusní kožené aktovky od Salvatora Ferragama, kterou nedal z ruky. Z jejího obsahu jsem znal toliko diář nebo blok, do něhož si občas dělal tužkou poznámky.

Mohl jsem si dělat, co jsem chtěl, jeho jsem měl pouze dovézt na místo určení. Někdy se dokonce odtamtud dopravil do hotelu sám. Jen podle nálady, s jakou se vracel, jsem mohl odhadovat, jak pořídil. Většinou byl rozmrzelý a nemluvný.

Já jsem využíval příležitosti a poznával okolí míst, kam jsme dorazili. Klausner trval pouze na tom, abych v danou hodinu na něho čekal na určeném místě, ať už to byla restaurace, kavárna, nebo pokoj.

Nepodařilo se mi zjistit, jestli měl s sebou zbraň. Přede mnou ji nikdy nevyndal, ani se o ní nezmínil.

Nocovali jsme po hotelích, které jsem vybíral já. Naštěstí tou dobou už pominul prázdninový turistický ruch, takže s výjimkou poslední zastávky nebyl problém sehnat slušné ubytování. Společně jsme snídali, obědvali a večeřeli. Nebyl šetrný, naopak mě velkoryse zval do nejlepších místních restaurací nebo večer do vinárny, pokud tam měli kuchyň. Někde ho znali a vycházeli mu vstříc.

Jedl s chutí, někdy si poručil dva chody a nic na talíři nenechal. Sníst se má vše, i kdyby to nechutnalo. Nikdy si neobjednal vepřové, ale co jsem věděl o kašrutu^1[1], jídla na jeho talíři nebyla tak jako tak z přísného hlediska košer. Opakovaně tvrdil, že plýtvat jídlem je hřích.

„Tohle často říkají přeživší,“ nadhodil jsem a doufal, že se konečně rozpovídá.

„Je to tak. Můj otec si do smrti schovával pod polštářem patku chleba, dokud nezačala plesnivět. Máma se z těch drobků mohla zbláznit, ona si z koncentráku tyhle návyky neodnesla. Neexistovalo, že bych něco nechal na talíři nebo řekl, že mi to nechutná,“ dodal a rozesmál se. Nechápal jsem, co mu na tom přišlo zábavné.

Poznal jsem, že jídlu a alkoholickým nápojům skutečně rozumí. Pokud to bylo možné, vždy jsme pili vína francouzská, italská nebo španělská. Při první zastávce v Roudnici udělal v restauraci nepříjemnou scénu. Nechal si zavolat šéfa podniku a seřval ho jako malého kluka jen kvůli tomu, že na stole chyběla karafa na dekantování červeného vína. Na námitku, že karafu nemají, protože ji nikdo ze zákazníků zatím nevyžadoval, zvýšil Klausner ještě více hlas a burácel, že to není argument, ale jejich lenost. A ať to víno zase odnese, stejně tohle místní za nic nestojí a bude si muset pohovořit s vedoucím.

„Myslel jsem, že jako Žid smíte pít jen košer víno,“ dloubl jsem si do něj žertem.

Podíval se na mě a v očích mu zajiskřilo.

„Mně tak někdo bude přikazovat, co smím a nesmím pít. Myslíte si snad, že by bylo lepší, kdyby se na jeho přípravě podílel nějakej pejzatej Žid? Že by chutnalo líp?“

„Prý jste dělal mašgiacha.“

„No a co? Už ho dávno nedělám. Stejně bych už pro ně teď nebyl způsobilej. Jsem hříšník a nemám kvůli tomu výčitky. Kvůli tomu rozhodně ne!“

Podíval jsem se na něj a pousmál se.

„Tehdy jste způsobilej byl?“

Klausner odložil příbor a položil dlaň na moji ruku.

Zatím nikdy tak intimní gesto neučinil.

„Asi vás překvapím, ale v tu dobu jsem se pokoušel věřit v toho nahoře,“ ukázal prstem ke stropu a zamračil se.

„Pokoušel?“

„Přesně tak. Pokoušel. Svým způsobem jsem těm, kteří žijou s upřímnou vírou, záviděl. Namlouval jsem si, že víra mě může zbavit problémů, který mě trápily. Měl bych vám prozradit, že jsem nebyl nábožensky vychovanej. Není žádný tajemství, že většina židovských rodin tady byla za první republiky asimilovaná. Můj otec i matka prožili za války peklo… Moji tetu zavraždili, ani nevíme, kde má hrob…“ Odmlčel se.

„Takoví lidé prý ztratili víru, pokud ji předtím měli,“ poznamenal jsem. „Jak odpovědět na otázku, kde byl Bůh, že něco takovýho dopustil?“

Klausner mě zase popadl za ruku, ale tentokrát ji stiskl silněji.

„To je strašnej nesmysl. Nelze přece vinit Boha, že došlo k holokaustu, že připustil Auschwitz, Treblinku, Sobibor nebo teď v Izraeli masakr na festivalu Nova. Že nás nechal během šoa skoro do posledního vyvraždit. Ne, z toho bych ho nikdy nevinil. Člověk má svobodu o sobě rozhodovat, a pokud Bůh existuje, tak jen odněkud pozoruje, jak si počíná svět, kterej stvořil. Možná se jako divák baví, spíš je zhnusenej, kam to lidstvo dopracovalo.“

Pořád jsem nechápal, kam Klausner svými úvahami směřuje.

„Podívejte,“ řekl téměř laskavě a odložil příbor, „každej máme svý problémy; vy i já. Těžko je můžeme mezi sebou poměřovat. Když se tady před pětatřiceti lety po změně režimu uvolnily poměry, vstoupil jsem do obce a snažil se z určitých důvodů, který nebudu rozvádět, praktikovat. Nastudoval jsem si literaturu, občas jsem šel na bohoslužbu, postil se na Jom kipur[2], vedl košer kuchyni a držel šábes. Přihlásil jsem se jako mašgiach a dělal tu funkci podle mě poctivě a zodpovědně. Sám sebe jsem přesvědčoval, že věřím v Boha. A doufal jsem, že tím moje noční můry skončí, že je moje modlitby přemůžou. Jenže se tak nestalo. Rabín mi řekl, že to může být kvůli tomu, že moje víra není dostatečně pevná, že mám vytrvat. Ale mně došlo, že mi není pomoci.“

Odmlčel se a napil.

„Jediná cesta, jak se těch běsů v sobě zbavit, je spáchat sebevraždu nebo někoho zabít. Není to lék, ale tahle myšlenka mě paradoxně dokáže uklidnit. Prostě řešení je vždycky po ruce. Užít si a pak se vším skoncovat.“

„Doufám, že přeháníte,“ odtušil jsem. Klausner se stále usmíval, jako kdyby to všechno říkal s hodně velkou nadsázkou. Tak jsem v tom rádoby lehkovážném duchu pokračoval. „Chápu, že když se zastřelíte, hodně se tím vyřeší, ale když zabijete někoho cizího?“

„Pak výčitky, že jsem vrah, přehluší všechno ostatní. Říká se tomu vytloukání klínu klínem.“ Položil mi ruku na rameno. „Nebojte se, i já mám svědomí.“

„Zajímavá teorie,“ pravil jsem a otřel si ubrouskem ústa.

„Nechte si to pro sebe,“ požádal mě a pokračoval ve večeři. „Ale možná to skončí, až najdu toho otcova kostlivce. Zdá se mi, že to nebude zas tak dlouho trvat.“

„Jste na stopě?“ Neodpověděl.

Třetí den, kdy jsme se opět vrátili obloukem zpátky do Roudnice nad Labem, měli už v hotelu k dispozici jen dvoulůžkové pokoje. Chtěl jsem se optat jinde, ale Klausnerovi se nechtělo riskovat a prohlásil, že to jednu noc snad spolu vydržíme. V poledne se nechal odvézt do nedaleké vesnice Libotenice s tím, že zpátky pojede místním autobusem. Připomněl mi, abych byl v sedm hodin na pokoji. Město jsem neznal, na recepci mi doporučili návštěvu galerie a Lobkowiczkého zámku. S návratem jsem se zpozdil a byl na pokoji o půl hodiny později, než bylo domluvené.

Klausner seděl na posteli a udělal mi příšernou scénu. Hystericky na mě řval, jak si dovoluju nedodržet smluvený čas. Chvíli jsem jeho výlevy ignoroval, ale brzo mi došla trpělivost a důrazně jsem mu řekl, aby se uklidnil, že se nic tak strašného nestalo.

„Cože?“ vyprskl. „Ale stalo se! Udělal jste ze mě idiota. Čekám tu na vás jako debil. Vám vůbec nedochází, co jste provedl. Uvědomujete si, co to je, na někoho čekat? Jste stejnej jako ostatní, nespolehlivej, úplně na hovno!“

Pokrčil jsem rameny a snažil se zachovat klid.

„Jestli hodláte takhle pokračovat, tak bude lepší, když rovnou vypadnete!“

„Myslíte to vážně?“

„Naprosto. Vypadněte. Už vás tu nechci ani vidět. A buďte ještě rád, že jste rád. Když jsem něco podobnýho udělal svýmu otci, tak mě seřezal, že jsem se nemohl ani hnout.“

Ještě téhož večera jsem se vrátil do Prahy, ať si dědek poradí, jak chce.

S tím, jak rychle skončil můj záskok za pana Lálu, jsem si hlavu nedělal. I jsem spolkl fakt, že za ty tři dny, které jsem Klausnerovi věnoval, nedostanu zaplaceno. Lála to však viděl jinak.

„To jsem si mohl myslet, že takhle dopadnete,“ ječel na mě do mobilu, když jsem mu oznámil, že jsem nechal klienta v Roudnici a vrátil se do Prahy sám. „Zachoval jste se jako uražená slečinka. No co, že na vás vyjel? Je to váš klient, snad něco vydržíte. Kdybych byl takhle cimprlich, tak se nikam nedostanu. Teď ještě abych tam pro něj jezdil.“

„Sám mě vyhodil, že jsem se vrátil na pokoj o pár minut později. Nečekal na mě v dešti na ulici, nic jsme nezmeškali. Prostě hysterická scéna samolibýho chlapa, co střídá nálady častěji než ponožky. Stejně si dělal, co uznal za vhodný. Kdyby chtěl někoho odprásknout, tak jsem mu v tom tak jako tak nezabránil.“

Slyšel jsem, jak Lála prská.

„On to asi prožíval jinak. Je na nervy, tak se nemůžete divit.“

Už mi Lálovy výčitky začaly vadit.

„Podívejte se, myslím si, že se zvládne vrátit i bez mý a vaší pomoci.“

Chvíli se nic neozývalo.

„To je možný, ale schytám to za vás od Duxový.“

Připomněl jsem mu, že Klausner je jeho klient, takže pláče na nesprávným hrobě.

„Nejsem na žádným krchově,“ zabručel a pak se rozesmál. „Hádal se s váma?“

Řekl jsem, že moc příležitostí k hádce nebylo.

„To máte kliku,“ usoudil Lála, „já když mu řeknu, že je venku teplo a nemusí si brát plášť, řekne, že je zima. Když mu řeknu, že jsem včera viděl v televizi zajímavej film, prohlásí, že větší kravinu neviděl. Kdybych řekl, že to byla kravina, zepsuje mě, že tomu nerozumím a nemám vkus. Fakt strašnej chlap.“

Další den mi Lála zavolal, že se mu Klausner znova přihlásil a vše začíná nanovo.

„Nadával na mě?“

„Ani slovem se o vás nezmínil.“

„Asi mu za to nestojím.“

4

Doufal jsem, že o Klausnerovi už nikdy neuslyším. Řešil jsem tou dobou jiné, osobní problémy. Týkaly se Kateřiny, mé expřítelkyně, s níž jsem měl dospívajícího syna. Nebylo úplně mojí vinou, že ode mě před lety i s Honzou odešla. Nejspíš jsem nebyl ten správný člověk, s nímž by chtěla natrvalo zůstat. Když jsme se dali dohromady, nebylo mi už dávno dvacet. Moje kariéra soukromého očka rozhodně nebyla ohromující. Výdělky byly nejisté a pracovní doba nepředvídatelná. A přesto se ke mně nastěhovala a přivedla na svět fajn kluka. Tehdy asi neměla tak ujasněné představy o životě a o tom, čeho chce dosáhnout.

Jako policejní mluvčí rovněž dělala v naprosto v jiné branži, než na jakou se připravovala vysokoškolským studiem. Přesto se stala ideální zaměstnankyní. Byla pohledná, pohotová, nebála se nepříjemných novinářských dotazů a bulvár ani dotěrné chlapy si nepouštěla k tělu. Seznámila se s Ondřejem Hackenschmiedem, šéfem prvního oddělení kriminálky, který byl mým dobrým kamarádem. Něčím ji musel uhranout, protože mě i se synem po několika letech společného soužití opustila a přestěhovala se k němu. Aby nebyla podezírána ze střetu zájmů, změnila místo. Odešla od kriminálky a začala vyučovat na policejní akademii. Její kariéra a prestiž se tak dostaly ještě víc nahoru.

Jenže ani s Hackenschmiedem jí to nevyšlo, nevydýchala jeho zálety, ať už opravdové, nebo domnělé, a opustila ho s pořádným prásknutím dveřmi. Teď žila s Honzou ve služebním bytě a náhle propadla panice, že jí ujíždí vlak.

Nikdy jsme vzájemné styky nepřerušili, vztah byl korektní, nedělali jsme si naschvály, jak to někdy mezi bývalými partnery bývá. Dokonce jsem ji vídal rád a těšilo mě, že jí roky neubíraly na přitažlivosti. Občas jsem se přistihl při myšlence, že by mi nevadilo, kdyby se s klukem zase vrátila ke mně. Žil jsem staromládeneckým způsobem; mým životem občas prošla nějaká žena, býval jsem zamilovaný, nebo jsem si to aspoň namlouval, ale nic nevydrželo dlouho. Oproti Kateřině jsem však nepropadal černým myšlenkám o ujíždějícím vlaku. Chlapi ale většinou nevnímají stárnutí tak osudově.

V posledních měsících mě Káča několikrát navštívila. Někdy přinesla lahev vína, někdy pár kousků dortu. Kecali jsme o všem možném, a čím víc jsem ji poslouchal a pozoroval, tím víc jsem si uvědomoval, jak se za ty roky, co jsme se znali, změnila. Nejspíš ani já jsem už nebyl ten kluk jako dřív, ale ona udělala větší obrat. Byla z ní najednou seriózní dáma, úzkostlivě dbající, aby vždy vypadala perfektně a nedalo se jí nic vytknout. Utrácela z mého pohledu hříšné peníze za luxusní oblečení, nad kterým by kdysi ohrnula nos a považovala ho za snobárnu. Začala být ve svých názorech kategorická a nepřipouštěla, že by to mohlo být jinak. A možná i pila víc, než by se slušelo.

A mně postupně došlo, že se od sebe čím dál víc vzdalujeme. Nedával jsem jí to najevo; nevyvracel jsem její pohled na svět, dokonce jsem oportunisticky tvrdil, že plujeme na jedné lodi. Možná to ode mě byla slabost, v jejímž důsledku si o mně Kateřina udělala falešný obrázek. Prostě jsem jí nechtěl nijak ublížit. O své práci na policejní akademii nemluvila, třeba tam měla nějaké problémy, maskulinní prostředí, jakým určitě toto pracoviště bylo, jí přestalo vyhovovat.

Jednou jsme vypili dvě lahve a ona zůstala na noc. V posteli jsem si uvědomil, že nemám na sex chuť. Vymluvil jsem se, že mám upito a bolí mě hlava. Předstírala, že se nezlobí. Možná jí bylo opravdu jedno, jestli se budeme milovat, nebo nebudeme. Mně ale došlo, že se s ní milovat už nechci. Aspoň ne v tuto chvíli.

Doufal jsem, že to bez nějakých vytáček sama pochopí a dá nohu z plynu. Nestalo se tak. Začala naznačovat, že se ke mně nastěhuje. Nesebral jsem odvahu k tomu, abych jí na rovinu řekl, že to není nejlepší nápad, ale ani jsem nad ním nezajásal. Potřeboval jsem k rozhodnutí čas. Způsob, jakým se vyvíjel případ pana Lály, mi vysloveně nahrál do karet.

Týden poté, co jsem se v Roudnici viděl s Klausnerem naposledy, mi opět zavolal pan Lála. Nadšeným tónem mi oznámil, že rebecin Bergerová pořádá pro zájemce z židovské obce autobusový zájezd do jižní Francie, přímo do oblasti Azurového pobřeží, což je, jak jistě vím, ráj na zemi, zvláště v tomto ročním období. A jestli bych nechtěl jet s nimi. Loni vyrazili na sever do Švédska a všem se to moc zamlouvalo.

Takto podaná informace zněla podezřele. Ne že by se mi výlet do sladké Francie nezamlouval, bylo tady však dost pochybností.

„Proč nejedete vy?“

„Kdo říká, že nejedu?“

„Aha, tak to je jiná.“ Mé pochybnosti tím sdělením ještě víc narostly.

„Takže co?“

Když jsem si však v tu chvíli uvědomil, že odjezd by na nějakou dobu odsunul řešení Kateřinina návratu do mého krcálku, nejraději bych hned s Lálovým nápadem souhlasil. Jenže zájezd by nebyl zadarmo a já zrovna potom, co jsem začátkem roku koupil nové auto, neměl na rozhazování. Sice jsem ho pořídil v bazaru, ale i ojeté něco stálo. A otázka také zněla: proč bych zrovna já měl jet s židovskou výpravou na Côte d’Azur?

„To máte tak,“ pustil se Lála do vysvětlování, „hádejte, kdo se přihlásil?“

Má spontánní reakce byla, že Klausner.

„Sice nestřílíte, ale trefil jste do černýho,“ pochválil mě Lála.

„A vy mu máte dělat bodyguarda. Promiňte, chtěl jsem říct tajemníka.“

„Jasně, Duxová nemá jiný přání, než abych tam na něj dál dohlížel.“

„Co s tím mám ale já společnýho? Neosvědčil jsem se, Klausner mě vypráskal jako prašivýho psa.“

„No jo, no jo, nevycajchnoval jste se, ale chybovat může každej,“ uklidňoval mě Lála. „Je to ale trochu komplikovanější na vysvětlení. Volala mi taky Bergerová a řekla, jak se věci mají a co následovalo, když se ostatní dozvěděli, že má s nima jet i Klausner.“

Jako z chlupaté deky z něj vylezlo, že manželé Kohnovi, ano, ti Kohnovi, se kterými jsme měli tu čest při řešení posledního případu, rezignovali na zájezd poté, co se přihlásil i náš klient. Že si nebudou kazit dovolenou s někým tak toxickým. A že klidně oželí zaplacenou zálohu.

„Takže jedno místo pro vás a jedno pro mě? To napadlo rebecin?“

„S tím jsem přišel já,“ řekl pyšně, ale hned změnil tón.

„Totiž, když mi Duxová volala, jestli bych s Klausnerem nejel, tak se zajímala, jestli umím francouzsky. Že by se to hodilo, co si budeme povídat. Nikdo nemůže odhadnout, do jaký šlamastyky se může její papínek dostat. A já, však mě znáte, jsem neměl to srdce jí přiznat, že umím akorát bonjour, merci nebo voulez-vous coucher avec moi^3[3]. Vy ale přece máte franštinu v malíčku.“

„V malíčku nic nemám,“ vrátil jsem mu smeč.

„To se přece jen tak říká,“ nepochopil moji ironii.

„Každopádně na tom budete líp než já. S Bergerovou a Duxovou už je to domluvený. Zájezd nás nebude stát skoro nic. Nečekám, že byste mi zrovna děkoval, ale ocenit mou péči můžete.“

Řekl jsem, že to je od něj hezké, jak na mě myslí, ale musím si to ještě rozmyslet.

„V říjnu tam teprve končí letní sezóna. Díval jsem se na předpověď počasí. Celou dobu má být krásně. Jen si to představte, ubytování v hotelu v Nice, večerní promenády, moře, jachty, francouzská kuchyně, Francouzky, vybraná společnost…“

„Plus Josef Klausner.“

„Budeme na něj přece dva.“ Připustil jsem, že to zní lákavě.

„To bych řekl. Tak sebou hoďte, jedeme pozítří. Doufám, že máte platnej pas.“

Obratem jsem zavolal rebecin Bergerové. Kupodivu mi potvrdila vše, co říkal Lála. Jistí manželé, které diskrétně nejmenovala, svou účast na poslední chvíli odřekli, takže by bylo škoda nevyužít kapacitu mikrobusu. Ubytování v Nice bude cenově přijatelné, zařídila to přes místní ortodoxní Consistoire Israélite de Nice, s níž za tímto účelem navázala kontakt. Díky tomu, že budou mít k dispozici vlastní dopravu, mohou vyrážet do okolí. Jmenovala místa jako Cannes, Monte Carlo, Antibes s Picassovým muzeem, Nice s Matissovým a Chagallovým muzeem, Saint-Paul-de-Vence, kde zase žil a zemřel Chagall, a Mougins, kde působil až do své smrti Picasso. Prostě věděla, jak mě navnadit.

„To víš, nelákám tě úplně nezištně. Kromě jedný dívčiny bude věkovej průměr hodně vysokej. Samí zasloužilí boomeři, Rubinovič je ještě starší, takže budu ráda, když mi případně pomůžeš. Ten tvůj kumpán mi tvrdil, že máš státnici z francouzštiny.“

„Jo,“ rozesmál jsem se, „to je stejně tak pravda, jako že on byl kulturní atašé v Paříži.“

„To mi ovšem neříkal,“ bránila Lálu.

5

Na dlouhou cestu jsme vyrazili v sobotu časně ráno od Halochemu, židovského domu pro přeživší. Nacházel se poblíž Nového židovského hřbitova u stanice metra Želivského. Pobývali v něm poslední přeživší holokaustu už společně s příslušníky tak zvané druhé generace, jejichž zdravotní stav neumožňoval, aby zůstali v domácím prostředí.

Zabalil jsem si pár nezbytných věcí na dva týdny, náhradní spodní prádlo, dvoje plátěné kalhoty, plavky, dobré tenisky, lehkou bundu a pro každý případ malý notebook. Vešlo se mi to do ruksaku. I když jsem to měl k Halochemu ze svého bytu blízko, dorazil jsem na poslední chvíli.

Zasmušilý řidič neurčitého středního věku postával s rebecin Bergerovou před minibusem a cídil hadrem sklo dálkových světel.

„Vy od nich nejste, že jo? To je hned vidět.“

Pak se obrátil na rebecin: „Takže jsme komplet a můžeme konečně vyrazit?“

Přikývla a nenápadně mi naznačila, abych si nerudného řidiče nevšímal.

Uvnitř mikrobusu už čekalo na odjezd devět lidí. Tři dámy včetně rebecin, jedna dívka, pan Lála a další čtyři pánové. Všechny jsem zdvořile pozdravil a zamával jim pravicí.

Lála seděl s panem Arturem Rubinovičem, sympatickým prostořekým tlouštíkem, se kterým jsem měl tu čest se před několika lety seznámit. Muselo mu už být přes osmdesát a zdál se být ze všech účastníků nejstarší. Ze mě tak spadla povinnost sdílet se svým parťákem dvojsedadlo a poslouchat nekonečné hodiny jeho řečnění.

Bergerová mi ukázala na volné místo vedle sebe. Proti tomu jsem nic neměl a uvelebil se. Sedadlo do uličky mi vyhovovalo, mohl jsem tam natáhnout nohy.

„Už jsem měl strach, že jste zaspal,“ houkl na mě zezadu Lála.

Bergerová považovala za slušné nás dva ostatním představit. Uvedla nás jako své dobré známé, kteří se už nějaký ten rok pohybují kolem jejich komunity.

„Zvlášť když se objeví nějakej ten mord,“ zavtipkoval do toho Rubinovič.

„Ale no tak, Arture, nemaluj čerta na zeď,“ pokárala ho s úsměvem rebecin. „Čekají nás krásný dva týdny odpočinku a poznávání.“

„Pistoli?“

Table of Contents

Prolog

1

2

3

4

5